ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"11" листопада 2020 р.           Справа № 910/17878/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Кропивної Л.В.
суддів:            Мартюк  А.І. 
          Пашкіної С.А. 
 
секретар судового засідання Ярмоленко С.М.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання,
розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнеспром Інвест"
на рішення господарського суду міста Києва від 02.07.2020 р. (повний текст складено 09.07.2020 р.)
у справі № 910/17878/19 (суддя - Смирнова Ю.М.)
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнеспром Інвест"
до акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю "Бієнга" 
про визнання недійсним договору,-
В  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Бізнеспром Інвест" (далі - ТОВ "Бізнеспром Інвест"; Товариство) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" (далі - Банк) про визнання недійсним договору поруки № 4Б15036И/П від 10.11.2016 р.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як недобросовісна сторона правочину, навмисно, з метою ініційованого Національним банком України планом трансформації (реструктуризації) кредитного портфеля Банку, ввів в оману позивача про існування договорів, укладених для забезпечення права вимоги за кредитними зобов`язаннями попередніх боржників у розмірі, що суттєво перевищує розмір заборгованості за кредитним договором, і спонукав позивача до отримання кредиту та взяття на себе поручительства за інших боржників. Між тим, за твердженнями позивача, у Банка відсутні документи (або забезпечення), які підтверджують обов`язки боржників за кредитними договорами, за виконання яких надано позивачем поруку, що має істотне значення при укладенні кредитного договору та договорів поруки, і підтверджують факт обману позивача відповідачем, адже якби на момент укладення кредитного договору та договорів поруки Товариство знало би про відсутність даних забезпечень, воно б не вчинило оспорюваний правочин.
Рішенням господарського суду міста Києва від 02.07.2020 р. у справі № 910/17878/19 у задоволенні позову відмовлено.
Мотивуючи рішення, судом першої інстанції встановлено, що позивачем не доведено обставин, з якими положення чинного законодавства передбачають можливість визнання недійсним договору в силу норм статтей 229, 230  ЦК України.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ "Бізнеспром Інвест" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов.
Наводячи підстави скасування оскаржуваного рішення, апелянт зазначав, що за договорами поруки виконав зобов`язання за боржників і сплатив Банку грошові кошти, а отже, набув прав кредитора по відношенню до боржників за кредитними договорами, а також за укладеними на їх забезпечення договорами. Ухилення Банку від передання Товариству документів, що підтверджують обов`язки боржників за кредитними договорами, свідчить, що Банк не мав на меті дійсного передання таких документів (або вони відсутні взагалі), а використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача до укладення кредитного договору та договорів поруки з метою реалізації плану трансформації, чим і ввів в оману Товариство щодо істотних умов оспорюваного договору поруки. Апелянт вважав, що відмовляючи у визнанні недійсним договору поруки, суд першої інстанції не врахував, що сама по собі відсутність вказаних документів у Банку підтверджує факт обману, оскільки якщо би про це  знав позивач під час укладення оспорюваного договору, порука не була би ним надана. Також апелянт зазначав, що судом першої інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2020 р., у складі колегії суддів: Кропивна Л.В. (головуючий), Пашкіна С.А., Мартюк А.І.,  відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду на 07.10.2020 р. 
11.09.2020 р. до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив із запереченнями на апеляційну скаргу.
07.10.2020 р. розгляд справи не відбувся, у зв`язку з перебуванням головуючого судді Кропивної Л.В. у відпустці. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 19.10.2020 р. розгляд справи призначено на 11.11.2020 р.
У судовому засіданні, що відбулось 11.11.2020 р., позивач просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. 
Третя особа не взяла участі у розгляді справи судом апеляційної інстанції, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання. За висновками суду, неявка її представника не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Місцевим господарським судом вірно встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 10.11.2016 р. між Товариством (позичальник) та Банком був укладений кредитний договір № 4Б16116Г (далі - кредитний договір) з кредитним лімітом 4  700  000 000,00 грн. для фінансування поточної діяльності Товариства з терміном повернення кредиту до 04.11.2026 р.
Відповідно до пункту А.6 кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує відсотки за фіксованою ставкою в розмірі 10,5 % річних.
Пунктом А.7 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань погашення/повернення кредиту, позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом за фіксованою ставкою в розмірі 21 % річних від суми залишку непогашеної заборгованості.
Поряд із тим, в забезпечення виконання зобов`язань третіх осіб перед Банком між позивачем та Банком укладено ряд договорів поруки, а саме: №№ 4А12046И/П, 4Б15036И/П, 4Г13382И/П, 4П13716И/П, 4Ф10157И/П від 10.11.2016 р., згідно з якими Товариство (поручитель) поручилося перед Банком (кредитор) за виконання ТОВ "Адіоніс", ТОВ "Бієнга", ТОВ "Гардера", ТОВ "Поляріс М", ТОВ "Фокс-Трейдінг" (далі - боржники) своїх зобов`язань перед банком з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом на умовах та в терміни, визначені кредитними договорами: № 4А12046И від 09.02.2012 р., № 4А13314И від 17.05.2013 р., № 4А14170И від 17.02.2014 р., № 4А15034И від 12.02.2015 р.; № 4Б15036И від 12.02.2015 р., № 4Б15069И від 12.03.2015 р., № 4Б16012Д від 27.04.2016 р.; № 4Г13382И від 18.06.2013 р., № 4Г14178И від 19.02.2014 р., № 4Г14177И від 20.02.2014 р., № 4Г15023И від 22.01.2015 р., № 4Г15024И від 23.01.2015 р.; № 4П13716И від 11.11.2013 р., № 4П13725Д від 13.11.2013 р., № 4П13726Д від 18.11.2013 р., № 4П14326И від 13.10.2014 р., № 4П16024Д від 28.04.2016 р.; № 4Ф10157И від 02.08.2010 р., № 4Ф14208И від 12.02.2014 р. (первісні кредитні договори).
Як стверджував позивач, суттєвою передумовою укладання договорів поруки за третіх осіб стало запевнення Банку про наявність активів у третіх осіб, які надані ними Банку у забезпечення вимог останнього. 
Виходячи з власного інтересу щодо активів третіх осіб, Товариство при укладенні договорів поруки (пункт 10) погодило з Банком, що кредитор зобов`язаний у випадку виконання поручителем обов`язку боржників за кредитними договорами передати поручителю впродовж 5 робочих днів з моменту виконання обов`язків, належним чином посвідчені копії документів, що підтверджують обов`язки третіх осіб за кредитними договорами, у тому числі договорів, укладених в забезпечення таких кредитних договорів.
Відповідно до пункту 8 договорів поруки до Товариства переходять всі права кредитора за кредитними договорами, що були укладені між Банком та третіми особами (боржниками), а також і всі права за договорами застави, що забезпечують виконання вищевказаними товариствами своїх зобов`язань.
Позивач вказував, що ним як поручителем перераховано на користь Банку грошові кошти за третіх осіб на загальну суму 4  502  716 820,00 грн., на підтвердження чого до позовної заяви надано платіжні доручення.
При цьому Товариство стверджувало, що дії із отримання кредитних коштів по кредитному договору № 4Б16116Г від 10.11.2016 р., були направлені на залучення таких коштів для погашення зобов`язань боржників Банку в рамках реалізації плану трансформації кредитного портфелю Банку, ініційованого Національним банком України, про що Банк змовчав.  
Однак, зобов`язання Банку щодо передання позивачу документів, які посвідчували права на активи, якими були забезпечені зобов`язання боржників у забезпечених порукою зобов`язаннях не були виконані, тож з огляду на тривале невиконанням Банком умов пунктів 8, 10 договорів поруки, Товариство вважало, що Банк не мав на меті передати позивачу документи, які підтверджували наявність забезпечення зобов`язань боржників у вигляді цінних для Товариства активів, а лише використовував інформацію про такі активи для спонукання позивача укласти кредитний договір та договори поруки з метою реалізації плану трансформації (на виконання вимог Національного Банку України), чим ввів Товариство в оману, щодо істотних умов оспорюваного договору поруки.
За твердженням позивача, оспорюваний ним правочин є недійсним в силу частини 1  статті 230 ЦК України.
Статтею 627 ЦК України  визначено, що відповідно до  статті 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч. 1  ст. 628 ЦК України  зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1  ст. 638 ЦК України  договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до  статті 204 ЦК України  правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно з частинами 1, 3  статті 215 ЦК України  підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6  статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною 1  статті 230 ЦК України  визначено, що, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1  статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом частини 1  статті 229 ЦК України, до якої відсилає стаття 230 Цивільного кодексу України, істотне значення мають обставини щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
У постанові Верховного Суду від 29.04.2020 р. у справі  №  909/685/18 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі  статті 230 ЦК України  господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману.  Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Верховний Суд у постанові від 25.07.2019 р. у справі № 910/9879/18 дійшов висновків, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Як слідує із умов укладеного між сторонами кредитного договору № 4Б16116Г від 10.11.2016 р., він укладений для фінансування поточної господарської діяльності позивача. Доказів укладення даного договору з метою залучення коштів для погашення заборгованості інших юридичних осіб, що є боржниками відповідача, та на виконання плану реструктуризації (трансформації) кредитного портфелю відповідача, матеріали справи не містять.
Зі змісту протоколу № 03/16 від 07.11.2016 р. загальних зборів учасників Товариства випливає, мета та ціль отримання від Банку кредиту на суму 4  700 000 000,00 грн. - для здійснення господарської діяльності Товариства. 
Техніко-економічне обґрунтування повернення кредитних коштів та заявка на отримання кредиту Товариства містять цільове призначення позики - на фінансування поточної діяльності підприємства. При цьому у документах не наведено такого мотиву для залучення додаткового фінансування за рахунок отриманого від Банку кредиту як необхідність Товариством виконати договори поруки за третіх осіб і отримання від такого виконання прав вимоги до них.    
Оспорюваний Товариством договір поруки підписаний без будь-яких зауважень сторонами і добровільно. 
Жодних посилань на трансформацію/майно/забезпечення за первісними кредитами - вказані документи не містять, так само, як і не містять і посилань на договори поруки, які позивач помилково ототожнює з умовами/підставами отримання ним кредиту та бажаними наслідками отримання за такими договорами поруки прибутку. 
До того ж судова колегія враховує фідуціарний характер поруки, тому поручитель, поручаючись за третіх осіб, не повинен переслідувати мети, яка суперечить основам цивільного законодавства. Оскільки поручитель отримує право вимоги до боржника лише на суму коштів, яка була ним сплачена кредитору за боржника, поручительство не переслідує такої мети, як отримання поручителем прибутку. 
Таким чином наявні в матеріалах справи докази спростовують доводи позивача і вказують, що отримання позивачем кредиту відбулося для фінансування його поточної діяльності, а поручительство за третіх осіб - відбулося у результаті вільного волевиявлення обох сторін договору. 
Клопотання позивача про витребування у відповідача копій кредитних договорів з додатковими угодами до них; доказів виконання кредитних договорів та іншої інформації, а також копію рішення Правління Національного банку України № 323/БТ від 05.10.2016 р., правомірно відхилено судом першої інстанції, оскільки рішення Правління Національного банку України № 323/БТ від 05.10.2016 р. не створює для позивача цивільно-правових обов`язків. 
Відповідно до статті 11 ЦК України лише у випадках, встановлених законом, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Натомість правовий статус НБУ визначений у статті 2 Закону України "Про Національний Банк України". За змістом вказаної норми Закону Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються  Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. 
Кредитний договір та договори поруки не містять посилань на трансформацію/майно/забезпечення, а тому документи, про витребування яких просив позивач, жодним чином не впливають на результат вирішення даного спору.
Зважаючи на те, що позивачем не доведено обману та умислу відповідача при вчиненні сторонами оспорюваного договору поруки, висновок місцевого господарського суду, яким відмовлено позивачу у позові, є вірним, і доводи скаржника правомірності цього висновку не спростовують, тож судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 282 ГПК України суд,-
П  О  С  Т  А  Н  О  В  И  В:
Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Бізнеспром Інвест" на рішення господарського суду міста Києва від 02.07.2020 р. у справі № 910/17878/19 залишити без задоволення. 
Рішення господарського суду міста Києва від 02.07.2020 р. у справі № 910/17878/19 залишити без змін. 
Матеріали справи № 910/17878/19 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.ст. 287, 288 ГПК України.
Повний текст постанови складено 13.11.2020 р. 

Головуючий суддя                                                            Л.В. Кропивна 

Судді                                                                                А.І. Мартюк

                                                                                С.А. Пашкіна