Справа № 463/1294/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.  
Провадження № 22-ц/811/1742/20                  Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:40

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        27 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.
секретаря: Бадівської О.О.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5   на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третьої особи ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни про визнання договору іпотеки недійсним,  
ВСТАНОВИЛА:
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третіх осіб про визнання договору іпотеки нерухомого майна-квартири, що укладений між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. зареєстрований за реєстровим №2171-2172, недійсним та зобов`язання приватного нотаріуса ЛМНО Нор Н.М. зняти заборону відчуження квартири за адресою АДРЕСА_1 та виключити з Державного реєстру іпотек запис про обтяження квартири іпотекою.
Позовні вимоги мотивує тим, що 31.03.2008 між ОСОБА_3 та ПАТ "УНІВЕРСАЛ БАНК", було укладено договір №015-2008-964, згідно якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 100 000,00 дол. США. В забезпечення виконання зобов`язань сторонами 31.03.2008 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. зареєстрований за реєстровим № 2171-2172, відповідно до якого позивач передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Нор Н.М. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 31.03.2008 за реєстровим номером №2167, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за номером № 2797422 від 31.03.2008. Проте у вказаній квартирі, окрім ОСОБА_3 зареєстровані малолітні діти, а саме: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що є спільними дітьми ОСОБА_3 та позивача. Верховний Суд у постанові № 711/4431/17 від 04.07.2018 вказав на те, що право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, отже дитина має право користуватися нерухомим майном батьків саме з моменту її народження або з моменту набуття права власності на нерухоме майно одним із батьків (батьками) в незалежності від того, чи зареєстрована така у даному нерухомому майні. Таким чином, оспорюваний договір порушує права малолітнього ОСОБА_5 .
Предметом іпотеки може бути лише майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. На момент укладення договору іпотеки ОСОБА_3 не був власником майна, переданого в іпотеку, оскільки момент набуття права власності не настав у зв`язку з не проведенням державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Законодавець чітко вказує на те, що державна реєстрація майна передує вчиненню будь-яких правочинів з таким майном, в тому числі і передачу такого майна в іпотеку. ОСОБА_3 виконав свої грошові зобов`язання за договором купівлі-продажу, сплативши вартість квартири, встановлену договором, тобто вчинив дії на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на об`єкт нерухомого майна. Проте право власності на об`єкт в останнього не виникло, у зв`язку з не проведенням державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Отже, договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. зареєстрований за реєстровим № 2171-2172, суперечить вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки іпотекодавець на момент укладення договору не набув права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки у відповідності до п. 1.1. Право, яке існувало у ОСОБА_3 на момент укладення договору, було лише майновим правом по відношенню до об`єкта нерухомості, а тому не могло бути предметом іпотеки. Таким чином, з урахуванням норм законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного договору іпотеки, такий договір є недійсним, оскільки він суперечить Закону України «Про іпотеку».
Окрім цього, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15.02.2018 у справі № 463/2744/17 судом установлено, що предметом іпотеки може бути лише майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Момент набуття права власності на нерухоме майно, в тому числі і квартиру, у відповідності до норм законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного договору, настає після проведення державної реєстрації права власності. На момент укладення Договору іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. зареєстрованого за реєстровим № 2171-2172, ОСОБА_3 не був власником майна, переданого в іпотеку, оскільки момент набуття права власності не настав у зв`язку з не проведенням державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, судом установлено, що при укладенні договору іпотеки сторонами не було дотримано вимог законодавства.
Перебіг позовної давності позивачем не пропущено, оскільки строк позовної давності щодо захисту інтересів малолітньої дитини ОСОБА_5 починається від дня досягнення нею повноліття.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третьої особи ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Нор Надії Миколаївни про визнання договору іпотеки нерухомого майна-квартири, що укладений між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. зареєстрований за реєстровим №2171-2172, недійсним та зобов`язання приватного нотаріуса ЛМНО Нор Н.М. зняти заборону відчуження квартири за адресою АДРЕСА_1 та виключення з Державного реєстру іпотек запис про обтяження квартири іпотекою – відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що окрім ОСОБА_3 в квартирі зареєстровані діти, а саме: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які згідно свідоцтв про народження є спільними дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Тому, вважає, що дитина має право користуватися нерухомим майном батьків саме з моменту її народження або з моменту набуття права власності на нерухоме майно одним із батьків (батьками) в незалежності від того, чи зареєстрована така у даному нерухомому майні. Таким чином, оспорюваний договір порушує права малолітнього ОСОБА_5 . Також вважає, що предметом іпотеки може бути лише майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Вважає, що Договір іпотеки (нерухомого майна — квартири), посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Hop Н.М. зареєстрований за реєстровим № 2171-2172 суперечить вимогам ст. 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки Іпотекодавець на момент укладення договору не набув права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки у відповідності до п. 1.1. Право, яке існувало у ОСОБА_3 на момент укладення договору, було лише майновим правом по відношенню до об`єкта нерухомості, а тому не могло бути предметом іпотеки. Тому вважає, що з урахуванням норм законодавства, чинного на момент укладення оспорюваного Договору іпотеки, такий договір є недійсним, оскільки він суперечить Закону України «Про іпотеку».
Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Від представника АТ «Універсал Банк» Червінського І.М. поступила заява про відкладення розгляду справи, враховуючи, що в представника банку на час проведення засідання призначено розгляд справи у Франківському районному суді м.Львова, проте підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення. Розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на  які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами,  які  були досліджені в   судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом установлено, що відповідно до кредитного договору № 015-2008-964, укладеного 31.03.2008 між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал Банк», банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 100 000, 00 дол. США, а останній зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12, 45 % річних в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором ( а.с.8-10).
У забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 31.03.2008 між ОСОБА_3 та ВАТ «Універсал Банк» укладено договір іпотеки (нерухомого майна - квартири), посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. зареєстрований за реєстровим № 2171-2172. Відповідно до п. 1.1 договору іпотеки ОСОБА_3 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , яка складається з трьох житлових кімнат житловою площею 42, 6 кв. м та кухні. Загальна площа квартири становить 56, 6 кв. м. До квартири належить комора в підвальному приміщенні будинку площею 16, кв. м. Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу квартири, посвідченого Нор Н.М. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу від 31.03.2008 за реєстровим номером № 2167, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів за номером № 2797422 від 31.03.2008.
Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних права та обов`язків.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно до статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з статтею 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.
Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору (частина п`ята статті 5 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час укладення договору).
Згідно частини п`ятої статті 18 Закону України «Про іпотеку» у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно.
Установлено, що квартира за адресою АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, належить іпотекодержателю на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Нор Н.М. від 31 березня 2008 року, зареєстрований за номером №2167, зареєстрований в державному реєстрі правочинів за номером №2797422 від 31 березня 2008 року, реєстраційний номер 22657447.
Таким чином, установивши, що предметом іпотеки в оспорюваному правочині була квартира, придбана ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2008 і право власності на цю квартиру згодом було зареєстровано за ним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що договір іпотеки від 31.03.2007 за формою і змістом відповідає вимогам законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 756/6041/15-ц (провадження № 61-4706св18).
Відповідно до частини четвертої ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки спірний іпотечний договір відповідає вимогам закону, відсутні підстави для зняття заборони відчуження квартири та виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження квартири іпотекою.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення.
       Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 06.11.2020

Головуючий          

Судді