ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/7069/15                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 листопада 2020 року                                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Земляної Г.В., Сорочка Є.В., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішення про застосування штрафних санкцій, рішення про опис майна у податкову заставу та податкової вимоги,

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у місті Києві про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 13 листопада 2014 року №0043481701 та від 14 листопада 2014 року №0043521701; визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14 листопада 2014 року №Ф-3/0043541701; визнання протиправним та скасування рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску від 14 листопада 2014 року №0043531701;  визнання протиправним та скасування рішення про опис майна у податкову заставу №18/Б/26-56-25-06; визнати протиправною та скасування податкової вимоги від 05 січня 2015 року №195-25.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2015 року, позов задоволено. 
Водночас, постановою Верховного Суду від 16 червня 2020 року вказані рішення судів першої та апеляційної інстанцій було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем на підставі пп. 78.1.1 п. 78.1 статті 78 та статті 79 Податкового кодексу України (далі - ПК України), наказу керівника податкового органу від 22 вересня 2014 року № 1088, проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт від 30 вересня 2014 року №5279/26-56-17-01-04/ НОМЕР_1 (далі по тексту - акт перевірки).
В акті перевірки встановлено наступні порушення: 
1) п. 177.2, п. 177.4 статті 177 ПК України, що призвело заниження податку на доходи фізичних осіб за 2013 рік в сумі 836 205,80 грн., а саме: до складу загального оподатковуваного доходу суми доходу, отриманого від операцій з продажу об`єктів нерухомого майна на загальну суму 6 991 315,83 грн.;
2) п. 181.1 статті 181, п. 183.1 статті 183, п. 187.1 статті 187 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість за 2013 рік на суму 1 115 219,30 грн., а саме: ФОП ОСОБА_1 повинен був зареєструватися платником податку на додану вартість, оскільки загальна сума від здійснення господарських операцій з постачання, що підлягають оподаткуванню, протягом 12 календарних місяців сукупно перевищувала 300 000, 00 грн.;
3) п. 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску за 2013 рік в сумі 81 612,63 грн., у зв`язку із заниженням загального оподатковуваного доходу.
На підставі акта перевірки відповідачем прийнято наступні рішення: 
1) податкове повідомлення-рішення від 13 листопада 2014 року №0043481701, яким фізичній особі ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 1 045 257,25 грн., у тому числі за основним платежем на 836 205,80 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 209 051,45 грн. (т. 1 а.с. 40); 
2) податкове повідомлення-рішення від 13 листопада 2014 року №0043521701, яким фізичній особі ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 1  394  024, 00 грн., у тому числі за основним платежем на 1    115    219, 30 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 278  804, 82 грн. (т. 1 а.с. 41); 
3) рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску від 14 листопада 2014 року №0043531701, яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у розмірі 4 080,63 грн. (т. 1 а.с. 43);
4) вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14 листопада 2014 року №Ф-3/0043541701, якою вимагається сплатити ОСОБА_1 суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені в сумі 81 612,63 грн. (т. 1 а.с. 42).
ДПІ у Подільському районі надіслала також ОСОБА_1 податкову вимогу від 05 січня 2015 року №195-25, відповідно до якої станом на 04 січня 2015 року сума податкового боргу позивача становить 2 438 794,81 грн., у тому числі з податку на доходи фізичних осіб та податок на додану вартість, та рішення про опис майна у податкову заставу №18/Б/26-56-25-06, згідно з яким на підставі статті 89 Податкового кодексу України вирішено здійснити опис майна, що перебуває у податковій заставі ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 44-45).
Не погоджуючись із вказаними рішеннями контролюючого органу, позивач оскаржив їх в судовому порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, протягом 2013 року ОСОБА_1 як фізична особа здійснював операції з продажу об`єктів нерухомого майна - квартир на підставі договорів купівлі-продажу квартири, укладеними із фізичними особами.
Операції з продажу об`єктів нерухомого майна на загальну суму 6  991  315,83 грн. ОСОБА_1 відобразив у рядку 0.8 розділу V податкової декларації про майновий стан і доходи за 2013 рік та сплатив до бюджету суму податку на доходи фізичних осіб у розмірі 349 565,09 грн.
На думку відповідача, операції з продажу квартир ОСОБА_1 здійснювались у межах господарської діяльності, а доходи, отримані від продажу квартир, мають включатись до складу загального оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця.
Направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у своїй постанові вказав на те, що під час нового розгляду справи для правильного вирішення даного спору необхідно дослідити в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа, встановити порядок отримання у власність позивачем нерухомого майна, наявності або відсутності в діяльності позивача усіх характерних ознак для підприємницької діяльності.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).
Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
В силу п. 44.1 статті 44 ПК України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`ємів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Згідно з ч. 2 статті 3 Господарського кодексу України, господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.
За приписами статті 42 Господарського кодексу України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відповідно до ч. 5 статті 128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у статті 44 цього Кодексу.
Статтею 44 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.
Так, відповідно до приписів статті 42 Конституції України, кожний громадянин має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Це право закріплено також у статті 50 Цивільного кодексу України. При цьому, визначено, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації у порядку, встановлену законом.
Юридичний статус "фізична особа-підприємець" сам по собі ніяким чином не обмежує будь-яких прав фізичної особи, які випливають з її цивільної право - та дієздатності.
Тобто, фізична особа перебуваючи у статусі суб`єкта підприємницької діяльності може здійснювати договірні відносини від свого імені, як фізична особа, разом з тим, слід враховувати наступне.
Цивільний кодекс України (стаття 50) передбачає право фізичної особи на здійснення нею підприємницької діяльності, не забороненої законом. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб-підприємців є відкритою.
Стаття 51 Цивільного кодексу України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Тобто, комплекс послідовних цілеспрямованих дій, метою яких є продаж нерухомого майна, з метою отримання прибутку, є свідченням того, що відповідна діяльність для цілей оподаткування має кваліфікуватися як підприємницька. При цьому, при здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як фізична особа.
У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного України "Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності" від 25 квітня 2003 року № 3 під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик. 
Відповідно до п. 177.1 статті 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.
За змістом статті 167 ПК України, ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.
Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм п.164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.
Абз. 3 цієї статті встановлено, що платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно із статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку податку 17 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.
Відповідно до п. 177.2 статті 177 ПК України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Крім того, відповідно до пункту 291.4 статті 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності на III групі платника єдиного податку не повинні перевищувати 3 млн. грн. обсягу доходів за 1 рік.
Пунктом 293.4 статті 293 ПК України визначено, що ставка єдиного податку встановлюється для платників єдиного податку першої - третьої і п`ятої груп у розмірі 15 відсотків до суми перевищення обсягу доходу, визначеного у підпунктах 1, 2, 3 і 5 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу.
За приписами пп. 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України, платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку першої - третьої груп та нездійснення такими платниками переходу на застосування іншої ставки - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення.
Водночас, згідно з пп. 1, 2 п. 180.1 статті 180 ПК України, для цілей оподаткування платником податку є, зокрема, будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.
Пунктом 181.1 статті 181 ПК України визначено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку в органі державної податкової служби за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку.
Відповідно до п. 185.1 статті 185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.
Як вбачається з матеріалів справи, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті за наслідком здійснення відповідачем документальної позапланової невиїзної перевірки, розпочатої, у відповідності до вимог пп. 78.1.1 п. 78.1 статті 78 та статті 79 ПК України.
Відповідно до наявного в матеріалах справи наказу від 22 вересня 2014 року № 1088 "Про проведення документальної позапланової перевірки" (т. 1 а.с. 17), контролюючим органом було прийнято рішення з метою здійснення контролю за дотриманням вимог податкового законодавства позивача провести документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податків, зборів (обов`язкових платежів). 
Так, за правилами пп. 78.1.1 п. 78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються можливі порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.
Пунктами 79.2 та 79.3 статті 79 ПК України встановлено, що документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Як вбачається, з першого аркуша акту перевірки (т. 1 а.с. 19), копія наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки № 1088 від 22 вересня 2014 року та письмове повідомлення №9670/Б/26-56-17-01-14 від 22 вересня 2019 року ФОП ОСОБА_1 надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Інформація про отримання листа платником податків до податкової інспекції не надходила.
Не зважаючи на це, 26 вересня 2014 року посадовими особами відповідача було розпочато проведення зазначеної вище перевірки, що свідчить про те, що позивач був фактично позбавлений можливості прибути до фіскального органу для надання пояснень з приводу виявлених останнім фактів, які свідчать про можливі порушення податкового, валютного та іншого законодавства. Зазначене потягло за собою порушення принципу обґрунтованості, передбаченого п. 30 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які усунути під час судового розгляду неможливо.
Більш того, суду не було надано доказів дотримання відповідачем пп. 78.1.1 п. 78.1 статті 78 ПК України в частині скерування ФОП ОСОБА_1 обов`язкового письмового запиту контролюючого органу, в якому мають бути зазначені можливі порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, який є передумовою для прийняття наказу про призначення перевірки.
Таким чином, відповідачем не доведено наявності правових підстав визначених ПК України для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, результати якої оформлені актом від 30 вересня 2014 року №5279/26-56-17-01-04/ НОМЕР_1 .
Таким чином, недотримання податковим органом порядку проведення документальної позапланової перевірки призводить до порушення відповідачем способу реалізації владних управлінських функцій та відсутності правових наслідків такої перевірки, що в свою чергу свідчить про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідком здійснення протиправної податкової перевірки платника податків.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі № 806/902/16 та постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року по справі № 820/4482/17. 
Як зазначив відповідач у своїх письмових поясненнях з приводу виду проведення контрольного заходу згідно п. 167.1 статті 167 ПК України, ставка податку становить 15 (18 за 2016 рік) відсотків бази оподаткування щодо доходів одержаних, у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які виплачуються (надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу у державну та недержавну грошову лотерею, виграшу гравця (учасника), отриманого від організатора азартної гри. У разі якщо загальна сума отриманих платником податку у звітному податковому місяці доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, ставка податку становить 20 відсотків (2015 рік), враховуючи внесенні зміни до Кодексу.
Таким чином, на думку податкового органу, позивачем здійснюється підприємницька діяльність, зокрема, щодо спорудження багатоквартирних житлових будинків задля чого ним придбаваються земельні ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку, а потім такі квартири реалізуються, але виключно з зовнішнім оформленням угод зі сторони позивача як фізичною особою з метою ухилення від сплати податків (сплати 5% від задекларованої неринкової, заниженої ціни, а не ПДФО, ПДВ та ЄСВ, які донараховано перевіркою).
Водночас, суд звертає увагу, що документальна позапланова невиїзна перевірка була призначена та проведена відносно суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , у той час як податкові повідомлення-рішення від 13 листопада 2014 року №0043481701 та від 14 листопада 2014 року №0043521701 прийняті відносно фізичної особи ОСОБА_1 .
При цьому, як зазначалося вище, ані самостійно, ані на вимогу суду, податковим органом не розділена діяльність суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи ОСОБА_1 , а також не вирішено питання, щодо фактичного сплаченого податку з доходів фізичних осіб позивача.
Відповідно до п. 58.1 статті 58 ПК України, у разі коли сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.
Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного (збільшеного) бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.
З аналізу викладеної норми видно, що єдиною підставою для прийняття органом державної податкової служби податкового повідомлення-рішення є зафіксовані актом перевірки порушення вимог відповідних положень податкового законодавства.
Так, згідно з п.п. 4-5 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України 22 грудня 2010 року №984 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за № 34/18772, акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. 
За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. 
Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.
Контролюючим органом в акті перевірки (т. 1 а.с. 28) зазначено, що до управління доходів і зборів з фізичних осіб надійшло контрольне завдання ГУ Міндоходів у м. Києві №1782/7/26-15-17-02-16 від 30 квітня 2014 року щодо розгляду питання стосовно проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 .
Згідно наявної в ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві податкової інформації та відомостей за формою №1-ДФ з центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб, в перевіряємому періоді платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 в 2013 році отримано дохід від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна на суму 6  991  315, 83 грн.
У податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2013 рік фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 до складу загального оподаткованого доходу не включені суми доходу, отриманого від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна. 
Разом з тим, відповідачем не було надано жодного доказу, який би підтверджував, що ФОП ОСОБА_1 за перевірений період отримував дохід від продажу об`єктів нерухомого майна, та повинен був відображати його у складі загального оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця, відносно якої була проведена перевірка. 
При цьому, податкова інформація не є за висновком суду належним доказом порушення позивачем вимог податкового законодавства, а також доказом несплати позивачем податків. Так само, акт перевірки не містить посилань на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку ФОП ОСОБА_1 та можуть підтвердити наявність виявлених порушень, що додаткового свідчить про необґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Враховуючи помилковість та недоведеність висновків акта перевірки про заниження отриманого позивачем доходу, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, підстави для донарахування єдиного внеску у межах спірних правовідносин також відсутні.
Крім того, як зазначено вище, податкова перевірка не стала підставою для донарахування податку саме ФОП ОСОБА_1 , а податкові повідомлення рішення стосувалися лише фізичної особи ОСОБА_1 , якого податковий орган взагалі не перевіряв.
З огляду на встановлену в ході розгляду даної справи протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14 листопада 2014 року №Ф-3/0043541701 та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого внеску від 14 листопада 2014 року №0043531701, прийняті на підставі висновків акта перевірки, складеного за результатами її проведення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність їх скасування та задоволення позовних вимог в цій частині. 
Беручи до уваги скасування судом податкових повідомлень-рішень від 13 листопада 2014 року №0043481701 та від 14 листопада 2014 року №0043521701, яким за висновками акту ФОП ОСОБА_1 збільшено суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість але ППР не вручались (видані фізичній особі ОСОБА_1 ) та податку на доходи фізичних осіб платником якого фізична особа-підприємець не є, податкова вимога від 05 січня 2015 року №195-25 і рішення про опис майна у податкову заставу №18/Б/26-56-25-06 також є протиправними та підлягають скасуванню.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається  до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                                                                                          Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у місті Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 серпня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий          суддя                                                                      Є.І.Мєзєнцев

                    cуддя                                                                      Г.В.Земляна

                              суддя                                                                      Є.О.Сорочко