П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/2867/19-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Мультян М.Б.  
Суддя-доповідач -  Драчук Т. О.   
24 листопада 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Драчук Т. О. 
суддів:  Полотнянка Ю.П.  Ватаманюка Р.В. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Охримчук  М.Б.,
представника позивача: Лисенко Ю.М., 
представника відповідача: Тимошевська Ю.Й. 

розглянувши  у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Зернопродукт-Липівка" до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень, 
В С Т А Н О В И В :
в вересні 2019 року позивач ТОВ "Зернопродукт-Липівка" звернулось до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень:
- № 0001141401 від 12.02.2019, яким визначено податкове зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 653786 гривень, в тому числі 523029 гривень основний платіж та 130757 гривень штрафні санкції;
- № 0001151401 від 12.02.2019, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 82101 гривень;
- № 0001161401 від 12.02.2019, яким застосовано штрафні санкції по податку на додану вартість на суму 15135 гривень;
- № 0003451306 від 12.02.2019, яким застосовано штрафні санкції на суму 510 гривень.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11.08.2020 позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також на думку відповідача суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, що мають значення для справи.
В судовому засіданні представник позивача заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Представник відповідача підтримав доводи зазначені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Заслухавши, суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, Головним управлінням ДФС у Вінницькій області проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Зернопродукт-Липівка» щодо дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, валютного за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.10.2015 по 30.09.2018.
За результатом проведеної перевірки податковим органом складено акт від 21.01.2019 №111/1413/34246172, у якому зафіксовано порушення:
1. пункту 44.1 статті 44; пункту 188.1 статті 188; пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 209.7, 209.17 статті 209 Податкового Кодексу України, в результаті чого:
- занижено податок на додану вартість по декларації №2 (загальна) на загальну суму 519683 гривень, в тому числі: за жовтень 2015 року в сумі 7781 гривень, за листопад 2015 року в сумі 99 гривень, за грудень 2015 року в сумі 3909 гривень, за січень 2016 року в сумі 4037 гривень, за лютий 2016 року в сумі 2142 гривень, за березень 2016 року в сумі 13388 гривень, за квітень 2016 року в сумі 14216 гривень, за травень 2016 року в сумі 7540 гривень, за січень 2017 року в сумі 144418 гривень, за березень 2017 року в сумі 260100 гривень, за січень 2018 року в сумі 30863 гривень, та за вересень 2018 року в сумі 31190 гривень.
- завищено від`ємне значення податку на додану вартість в розмірі 82101 гривень (рядок 19/21 Декларації з податку на додану вартість за вересень 2018 року).
2. пунктів 209.7, 209.17 статті 209 Податковою Кодексу України в результаті чого завищено позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту всього у сумі 15135 гривень, в тому числі: за червень 2016 року в сумі 3453 гривень, за жовтень 2016 року в сумі 11232 гривень, за листопад 2016 року в сумі 450 гривень.
3. пункту 209.1. статті 209 Податкового кодексу України, в частині неправомірного застосування пільги по податку на додану вартість всього у сумі 15135 гривень, в тому числі: за червень 2016 року в сумі 3453 гривень, за жовтень 2016 року в сумі 11232 гривень, за листопад 2016 року в сумі 450 гривень.
4. пункту 51.1 статті 51; підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 Податкового кодексу України, а саме: подання податкового рахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма №1ДФ) за 1 квартал 2016 року, 3 квартал 2016 року, 4 квартал 2016 року, 1 квартал 2017 року, 2 квартал 2017 року, 3 квартал 2017 року, 4 квартал 2017 року, 3 квартал 2018 року з недостовірними відомостями.
За результатами виявлених порушень, на підставі акту перевірки №111/1413/34246172 від 21.01.2019, Головним управлінням ДФС у Вінницькій області винесено податкові повідомлення-рішення:
- № 0001141401 від 12.02.2019, яким визначено податкове зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 653786 гривень, в тому числі 523029 гривень основний платіж та 130757 гривень штрафні санкції;
- № 0001151401 від 12.02.2019, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 82101 гривень;
- № 0001161401 від 12.02.2019, яким застосовано штрафні санкції по податку на додану вартість на суму 15135 гривень;
- № 0003451306 від 12.02.2019, яким застосовано штрафні санкції на суму 510 гривень.
Не погоджуючись з винесеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся до Головного управління ДФС у Вінницькій області із скаргою №232 від 05.03.2019.
Рішенням ДФС України №16542/6/99-99-11-04-01-25 від 09.04.2019 скаргу ТОВ «Зернопродукт-Липівка» залишено без розгляду на підставі статті 56 Податкового кодексу України.
З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з відповідними вимогами про скасування винесених податкових повідомлень-рішень.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що як підтверджено матеріалами справи, в ході проведення перевірки контролюючим органом було перевірено здійснення господарських операцій Товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» з Товариством з обмеженою відповідальністю «Віт-Во Логістик» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Віт-Во Трейд», відповідно якої контролюючий орган дійшов висновку про нереальність господарських операцій.
Так, підставою за якої відповідач дійшов висновку про нереальність господарських операцій є посилання на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Віт-Во Логістик» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Віт-Во Трейд» достатньої кількості трудових та матеріальних ресурсів, необхідних для здійснення господарської діяльності, а також те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Віт-Во Трейд» виступає фігурантом кримінальних проваджень за ознаками правопорушень передбачених статтею 205 Кримінального кодексу України.
Також свою позицію стосовно нереальності господарських операцій з ТОВ «Віт-Во Трейд», Головне управління підтверджує узагальненою податковою інформацією щодо ТОВ «Віт-Во Трейд», відповідно якої контролюючий орган дійшов висновку про можливе порушення товариством вимог податкового законодавства з формування податкового кредиту.
В свою чергу, доводи контролюючого органу про нереальність господарських операцій ТОВ «Зернопродукт-Липівка» з ТОВ «Віт-Во Трейд», яке фігурує у кримінальних провадженнях, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків господарських операцій позивача та цим контрагентом. А саме, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування чи інші матеріали досудового розслідування, а також ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення окремих слідчих дій, не можуть вважатись належним доказом в адміністративному судочинстві. Тобто, доказове значення в адміністративному процесі може мати виключно вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили.
Також, підставою для донарахування платнику податку грошових зобов`язань може слугувати лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними платниками податків (покупцями) з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару у ланцюгу постачання від виконання податкових зобов`язань. Однак, матеріали справи таких доказів не містять.
Разом з тим, реальність господарських операцій товариства позивача з ТОВ «Віт-Во Трейд» та ТОВ «Віт-Во Логістик» підтверджують наявні у матеріалах справи первинні документи.
Як встановлено із матеріалів справи, 01.07.2016 між ТОВ «Зернопродукт-Липівка» та ТОВ «Віт-Во Трейд» укладено договір перевезення вантажу № ПІ 1/2016.
Крім того, ТОВ «Зернопродукт-Липівка» мало взаємовідносини з ТОВ «Віт-Во Логістик", що підтверджується укладеним договором перевезення № ЗЛ10/2017 від 01.07.2017.
ТОВ «Зернопродукт-Липівка», відповідно до укладених договорів, придбано послуги перевезення вантажу, відповідно до належним чином оформлених актів приймання-передачі виконаних робіт та включено суми ПДВ по таких послугах до складу податкового кредиту відповідно до належним чином складених та зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних.
Акти приймання-передачі виконаних робіт по перевезенню вантажів підписані сторонами, в них відображено назву робіт, перевізника, марку та державні номери транспортних засобів, вартість за одиницю тонно-кілометра та загальну вартість отриманих послуг.
Кожен акт виконаних робіт містить додаток - Перелік товаротранспортних накладних на вантаж, що перевезений контрагентами позивача, в якому зазначено всі дані по перевезенню вантажу, а саме: номер ТТН, дата перевезення вантажу, перевізник, марка та державний номер автомобіля, що здійснював перевезення, маршрут, відстань перевезення, пробіг з вантажем, маса вантажу, обсяг перевезення.
На підтвердження оплати за отримані послуги перевезення в матеріалах справи містяться відомості щодо їх фактичної оплати.
Вказані господарські операції ТОВ «Зернопродукт-Липівка» відображені у бухгалтерському обліку, що безпосередньо встановлено контролюючим органом та зазначено в абз. 3-4 сторінки 13 та абз. 2-3 сторінки 32 Акту перевірки.
Також суд першої інстанції зазначає, що описова частина акту перевірки не містить відомостей щодо не відповідності та/або порушення порядку оформлення та відображення в бухгалтерському та податковому обліку вказаних господарських операцій.
Більше того, податкові накладні, оформлені позивачем та видані покупцям, та  зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, будь яких претензій до зареєстрованих у ЄРПН податкових накладних, податковий орган не висловив ні у акті перевірки, ні під час розгляду справи у суді.
Також, постачальники позивача на час здійснення господарських операцій є платниками податку на додану вартість.
Суд першої інстанції, дійшов висновку, що вказані вище документи оформлені з дотриманням вимог чинного законодавства, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій.
Податковим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
При цьому, доводи відповідача щодо відсутності у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів, суд першої інстанції вважає неприйнятними, оскільки відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Крім того, відповідач не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.
А тому, позивачем правомірно сформовано показники податкової звітності з податку на додану вартість, у зв`язку з чим твердження контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства є необґрунтованими та недоведеними. Висновки перевірки про те, що ТОВ "Зернопродукт-Липівка" тільки документувалось господарські взаємовідносини, що дало їм змогу скористатись податковим кредитом, є припущенням відповідача, а не достовірно встановленим фактом, підтвердженим належними доказами.
Щодо податкового повідомлення-рішення №0001161401 від 12.02.2019, суд першої інстанції зазначає, що відповідно акту перевірки за товариством зафіксовано порушення пунктів 209.7, 209.17 статті 209 Податкового кодексу України щодо відображення в складі податкових зобов`язань по податковій декларації №1 (спеціальна) за березень 2016 року податок на додану вартість по операції, які за своїм змістом відноситься до податкової декларації №2 (загальна) в сумі 15135 грн.
Товариством з обмеженою відповідальності «Зернопродукт-Липівка» у періоді, що перевірявся, здійснювало діяльність, пов`язану з реалізацією зернових та технічних культур.
Товариством з обмеженою відповідальності «Зернопродукт-Липівка» в березні 2016 року було проведено самостійне нарахування податку на додану вартість на умовне постачання товарів/послуг, використаних в операціях не пов`язаних з господарською діяльністю підприємства, у зв`язку із загибеллю посівів на вартість повторюваних витрат по частково загиблим посівам озимого ріпака по податковій накладній №8/2/ від 31.03.2016 на суму 75677,1 гривень, ПДВ в сумі 15135,42 гривень. Податок на додану вартість по даній податковій накладній товариством було відображено в складі податкових зобов`язань з податку на додану вартість в Декларації №1 (спеціальна) за березень 2016 року.
Якщо у зв`язку зі знищенням (загибеллю) врожаю, суб`єктом спеціального режиму оподаткування компенсації не отримано, то такий суб`єкт повинен здійснити операцію зі списання товарів/послуг, що були використані для вирощування таких посівів (насаджень) та при придбанні яких було сформовано податковий кредит. У податковому періоді, в якому відбувається таке списання товарів/послуг, використаних для вирощування знищених посівів (насаджень), здійснюється перерахунок податкового кредиту, шляхом нарахування податкових зобов`язань в рядку 1 розділу І «Податкові зобов`язання» податкової декларації з податку на додану вартість (скороченої), оскільки такі товари/послуги не можуть бути використані в оподатковуваних операціях.
Поряд з цим, за обставин, якщо навіть підприємством у звітному періоді при списанні загиблих посівів не відкориговано податковий облік з податку на додану вартість шляхом нарахування податкових зобов`язань в рядку 1 розділу І «Податкові зобов`язання» податкової декларації з податку на додану вартість (скороченої) на суму податкового кредиту з придбаних товарів/робіт, послуг, які були використані для вирощування таких посівів - державному бюджету не завдано (фінансової) шкоди в частині неотримання (несплати) коштів податку на додану вартість.
Відтак, господарські операції зі списання загиблих посівів та нарахування з них податку на додану вартість товариством - суб`єктом спеціального режиму оподаткування, не відображаються в загальній податковій декларації з податку на додану вартість, за якою здійснюються розрахунки з бюджетом.
Тому суд першої інстанції не погоджується з наведеними висновками податкового органу, з огляду на відсутність порушень правил зайняття господарською діяльністю в діях позивача за перевірений період у цій частині.
Щодо здійснення реалізації самостійно виготовленої (вирощеної) сільськогосподарської продукції (кукурудзи) за ціною (базою оподаткування), нижчою за її собівартість, що в результаті призвело до виникнення від`ємного значення з податку на додану вартість та неправомірного формування сум, що підлягають бюджетному відшкодуванню, суд першої інстанції зазначає, що ТОВ "Зернопродукт-Липівка" реалізовував власно вирощену продукцію. Суми ПДВ від реалізації власновирощеної продукції не підлягають сплаті до бюджету, а залишаються в розпорядженні сільськогосподарського підприємства.
Інформація щодо собівартості продукції була надана товариством не як дані собівартості, а як перелік номенклатури сільськогосподарської продукції в розрізі складів із зазначенням планової собівартості, яку підприємство встановлювало у 2015 рік для проведення аналізу втрат виробництва.
Показники собівартості товару, пов`язані з визначенням податкових зобов`язань визначаються на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. А тому, відповідачем безпідставно зроблений висновок про невідповідність ціни реалізованого товару його собівартості без врахування первинних документів бухгалтерського обліку та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Щодо податкового повідомлення-рішення №0003451306 від 12.02.2019, суд першої інстанції зазначає, що підставою винесення даного податкового повідомлення-рішення стала подача податкового розрахунку за формою № 1ДФ за 1 квартал 2016 року, 3 квартал 2016 року, 4 квартал 2016 року, 1 квартал 2017 року, 2 квартал 2017 року, 3 квартал 2017 року, 4 квартал 2017 року, 3 квартал 2018 року з недостовірними відомостями, а саме зазначено податкові номери фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців з помилками.
В свою чергу, суд першої інстанції вказує, що податкове правопорушення це діяння яке посягає на важливі для держави суспільні відносини, порушення яких є шкідливим як для держави так і суспільства.
Податковим Кодексом України вимагається від податкових агентів своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку, своєчасно подавати у строки податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування та усувати самостійно виявлені помилки.
А тому, суд першої інстанції не вбачає в допущених платником податку помилках при подачі податкового розрахунку, що виразилась у неправильному зазначені РНОКПП фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців, складу податкового правопорушення, тому суд вважає необґрунтованим та недоведеним висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства в цій частині.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.
Згідно з пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п.15.1 ст.15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами.
Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України зобов`язують платника податків сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Відповідно до пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Згідно з п.135.1 ст.135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.
Відповідно до п.137.1 ст.137 ПК України податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.
Разом з тим, п.44.1 ст.44 ПК України встановлено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
При цьому, платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно з п.44.2 ст.44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Згідно з пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Як передбачено п.198.1 ст.198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:
а) придбання або виготовлення товарів та послуг;
б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);
в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;
г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;
ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою  п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу.
Згідно з п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
В свою чергу, відповідно до ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.
Закон України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-ХІV визначає правові засади регулювання, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні. У розумінні даного Закону  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Згідно з ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ визначається як документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Слід зазначити, що за змістом частини другої статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Як передбачено ч.2, 3 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити: назва документа; дату і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Згідно з ст.4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на принципі, зокрема, превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.
Отже, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.
Крім того, умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.
При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.
Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування об`єкту оподаткування податком на прибуток (витрат) та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
Також, платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій, зокрема формування податкового кредиту з ПДВ.
Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.
Крім того, відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, Товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
Як встановлено судом першої інстанції, підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень стало те, що податковий орган вважає нереальними здійснення господарських операцій ТОВ «Зернопродукт-Липівка» з ТОВ «Віт-Во Логістик» та ТОВ «Віт-Во Трейд».
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 01.07.2016 між ТОВ «Зернопродукт-Липівка» та ТОВ «Віт-Во Трейд» укладено договір перевезення вантажу № ПІ 1/2016.
Крім того, ТОВ «Зернопродукт-Липівка» мало взаємовідносини з ТОВ «Віт-Во Логістик", що підтверджується укладеним договором перевезення № ЗЛ10/2017 від 01.07.2017.
ТОВ «Зернопродукт-Липівка», відповідно до укладених договорів, придбано послуги перевезення вантажу, відповідно до належним чином оформлених актів приймання-передачі виконаних робіт та включено суми ПДВ по таких послугах до складу податкового кредиту відповідно до належним чином складених та зареєстрованих в ЄРПН податкових накладних.
Акти приймання-передачі виконаних робіт по перевезенню вантажів підписані сторонами, в них відображено назву робіт, перевізника, марку та державні номери транспортних засобів, вартість за одиницю тонно-кілометра та загальну вартість отриманих послуг.
Кожен акт виконаних робіт містить додаток - перелік товаротранспортних накладних на вантаж, що перевезений контрагентами позивача, в якому зазначено всі дані по перевезенню вантажу, а саме: номер ТТН, дата перевезення вантажу, перевізник, марка та державний номер автомобіля, що здійснював перевезення, маршрут, відстань перевезення, пробіг з вантажем, маса вантажу, обсяг перевезення.
На підтвердження оплати за отримані послуги перевезення в матеріалах справи містяться відомості щодо їх фактичної оплати.
Вказані господарські операції ТОВ «Зернопродукт-Липівка» відображені у бухгалтерському обліку, що безпосередньо встановлено контролюючим органом та зазначено в абз. 3-4 сторінки 13 та абз. 2-3 сторінки 32 Акту перевірки.
Описова частина акту перевірки не містить відомостей щодо не відповідності та/або порушення порядку оформлення та відображення в бухгалтерському та податковому обліку вказаних господарських операцій.
Податкові накладні, оформлені позивачем та видані покупцям, та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, будь яких претензій до зареєстрованих у ЄРПН податкових накладних, податковий орган не висловив ні у акті перевірки, ні під час розгляду справи у суді першої інстанції. Також, постачальники позивача на час здійснення господарських операцій є платниками податку на додану вартість.
Крім того, як зазначив Верховний Суд в своїй постанові від 12.03.2019 справа №823/1220/17 судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв`язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування.
В свою чергу, відповідач не наводить достатніх доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені доказами (документами) наданими позивачем, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Щодо доводів відповідача в частині зареєстрованого кримінального правопорушення в Єдиному реєстрі досудових розслідувань №32018100060000023 за фактом фіктивного підприємства з метою прикриття незаконної діяльності, правова кваліфікація правопорушення ч.5 ст.27, ч.1 ст. 205 КК України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч.6-7 ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Тобто, пояснення, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.
Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, пояснення, протоколи допиту досудового розслідування не можуть вважатись належними доказами в адміністративному судочинстві. Крім того, ні на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, ні станом на час розгляду даної справи в суді, інформація стосовно винесення вироку, відсутня.
З урахуванням вказаного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивачем правомірно сформовано показники податкової звітності з податку на додану вартість, у зв`язку з чим твердження контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства є необґрунтованими та недоведеними, а отже податкові повідомлення-рішення в цій частині є протиправними.
Щодо податкового повідомлення-рішення №0001161401 від 12.02.2019, колегія суддів зазначає, що ним застосовано до позивача штрафні санкції по податку на додану вартість на суму 15135 грн.
Згідно з п.209.1. ст.209 ПК України (в редакції на момент виникнення правовідносин) резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.
Відповідно до п.209.6. ст.209 ПК України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.
Як передбачено п.209.7. ст.209 ПК України сільськогосподарськими вважаються товари, зазначені у товарних групах 1 - 24, товарних позиціях 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТ ЗЕД, та послуги, які отримані в результаті здійснення діяльності, на яку відповідно до пункту 209.17 цієї статті поширюється дія спеціального режиму оподаткування у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства, якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовляються), а послуги надаються, безпосередньо платником податку - суб`єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів/послуг у інших осіб), які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.
Згідно з пп.209.15.5. п.209.15. ст.209 ПК України, для цілей цієї статті застосовуються такі терміни: виробництво продукції на давальницьких умовах із сировини, яка вирощується, відгодовується, виловлюється або збирається (заготовлюється) безпосередньо платником податку, - це операція з постачання сільськогосподарської сировини замовником (власником) - суб`єктом спецрежиму виробникові (переробникові) та прийняття останнім для переробки (обробки, збагачення чи використання) на готову продукцію на виробничих потужностях такого виробника (переробника) за відповідну плату без отримання права власності на таку продукцію.
Відповідно до п.209.16. ст.209 ПК України обробка чи переробка продукції, одержаної в результаті діяльності платника податку у сфері сільського та лісового господарства і рибальства, вважається діяльністю у сфері сільського та лісового господарства і рибальства за умови, якщо така продукція вирощується, відгодовується, виловлюється або збирається (заготовлюється) безпосередньо платником податку (крім їх придбання в інших осіб) (05.01.0, 15.11.0, 15.12.0, 15.13.0, 15.20.0, 15.31.0, 15.32.0, 15.33.0, 15.41.0, 15.42.0, 15.43.0, 15.51.0, 15.61.0, 15.62.0, 15.71.0, 15.81.0, 15.83.0, 15.85.0 КВЕД).
Як передбачено вимогами п.209.17 ст.209 ПК України види діяльності на які поширюється дія спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства: вирощування зернових та технічних культур (01.11.0 КВЕД); овочівництво; декоративне садівництво та вирощування продукції розсадників (01.12.0 КВЕД); надання послуг у рослинництві, облаштування ландшафту (01.41.0 КВЕД); обробка чи переробка продукції, одержаної в результаті діяльності платника податку у сфері сільського та лісового господарства і рибальства, вважається діяльністю у сфері сільського та лісового господарства і рибальства за умови, якщо така продукція вирощується, відгодовується, виловлюється або збирається (заготовлюється) безпосередньо платником податку (крім їх придбання в інших осіб) (05.01.0, 15.11.0, 15.12.0, 15.13.0, 15.20.0, 15.31.0, 15.32.0, 15.33.0, 15.41.0, 15.42.0, 15.43.0, 15.51.0, 15.61.0, 15.62.0, 15.71.0, 15.81.0, 15.83.0, 15.85.0 КВЕД).
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами по справі «Зернопродукт-Липівка» у періоді, що перевірявся, здійснювало діяльність, пов`язану з реалізацією зернових та технічних культур.
ТОВ «Зернопродукт-Липівка» в березні 2016 року було проведено самостійне нарахування податку на додану вартість на умовне постачання товарів/послуг, використаних в операціях не пов`язаних з господарською діяльністю підприємства, у зв`язку із загибеллю посівів на вартість повторюваних витрат по частково загиблим посівам "озимого ріпака" по податковій накладній №8/2/ від 31.03.2016 на суму 75677,1 гривень, ПДВ в сумі 15135,42 гривень. Податок на додану вартість по даній податковій накладній товариством було відображено в складі податкових зобов`язань з податку на додану вартість в Декларації №1 (спеціальна) за березень 2016 року.
З урахуванням вказаного, а також діючого на початок 2016 року Порядку заповнення і подання податкової звітності з ПДВ №966, а саме - платники податку, які згідно зі статтею 209 розділу V Кодексу застосовують спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства, крім декларації 0110, подають податкову декларацію з позначкою "0121"/"0122"/"0123" (далі - декларація 0121 - 0123), яка є невід`ємною частиною звітності за відповідний звітний період. До такої податкової декларації включаються лише ті операції, що стосуються спеціального режиму, установленого указаною статтею.
З урахуванням зазначеного, а також, що державному бюджету не завдано (фінансової) шкоди в частині неотримання (несплати) коштів податку на додану вартість, господарські операції зі списання загиблих посівів та нарахування з них податку на додану вартість товариством - суб`єктом спеціального режиму оподаткування, не відображаються в загальній податковій декларації з податку на додану вартість, за якою здійснюються розрахунки з бюджетом.
Крім того, згідно з абз.10 п.198.5. ст.198 ПК України у разі якщо на момент перевірки платника податку контролюючим органом в акті вибіркової (часткової) інвентаризації, проведеної платником податку на вимогу такого органу, виявлено нестачу придбаних таким платником товарів (крім випадку, якщо така нестача обумовлена знищенням внаслідок дії обставин непереборної сили, що підтверджується відповідно до законодавства), для цілей розділу V цього Кодексу такі товари вважаються використаними платником податку в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку.
Однак, в даному випадку товари знищенні внаслідок дії непереборної обставини, а тому колегія суддів вважає, що відповідач дійшов помилкового висновку про протиправність дій позивача в цій частині.
Щодо порушення в частині реалізації власної продукції за ціною нижчою за собівартість, колегія суддів зазначає, що п.188.1. ст.188 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче їх собівартості, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.
Наведена норма не передбачає такої окремої складової бази оподаткування ПДВ, як «перевищення собівартості самостійно виготовлених товарів над фактичною ціною постачання (експорту)». У розглядуваній нормі правило, що «база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче їх собівартості», застосовується для розрахунку бази оподаткування усієї операції без її поділу на окремі частини.
За своїм економіко-юридичним змістом база оподаткування являє собою вартісну, фізичну або іншу характеристику об`єкта оподаткування. У даному випадку база оподаткування ПДВ є вартісною характеристикою усієї операції, яка статтею 185 ПК України визнана об`єктом оподаткування. За таких обставин відсутня можливість виникнення декількох баз оподаткування за однією операцією, зокрема, за операцією з вивезення товарів за межі митної території України.
До бази оподаткування усієї операції застосовується єдина ставка податку, яка визначається в залежності від виду господарської операції; зокрема, для оподаткування операцій із вивезення товарів за межі митної території України у митному режимі експорту застосовується нульова ставка податку відповідно до підпункту «а» підпункту 195.1.1 пункту 195.1 статті 195 ПК України незалежно від співвідношення собівартості реалізованого товару та фактичної ціни його реалізації.
В свою чергу, собівартість - це витрати підприємства на виробництво (виробнича собівартість) та реалізацію (собівартість реалізації) власної продукції. Сума витрат на виробництво і реалізацію товару називається повною собівартістю. Собівартість формується безпосередньо на підприємстві і відображає індивідуальні витрати та умови виробництва, а також конкретні результати господарювання цього виробничого підприємства.
Згідно з ст.10 Закону України від 21 червня 2012 року № 5007-VI «Про ціни і ціноутворення» суб`єкти господарювання під час провадження господарської діяльності використовують: вільні ціни; державні регульовані ціни. Ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України.
Відповідно до ст.11 ЗУ «Про ціни і ціноутворення» вільні ціни встановлюються суб`єктами господарювання самостійно за згодою сторін на всі товари, крім тих, щодо яких здійснюється державне регулювання цін.
Системний аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що суб`єкти господарювання реалізують продукцію за цінами, самостійно визначеними сторонами договору. Така ціна, якщо не доведено зворотне, вважається такою, що відповідає рівню ринкових цін. 
Крім того, пп.14.1.71. п.14.1. ст.14 ПК України визначено, що звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін. Це визначення не поширюється на операції, що визнаються контрольованими відповідно до статті 39 цього Кодексу.
Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції звичайною ціною для здійснення розрахунку бази оподаткування податку на додану вартість операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг є ціна, визначена зацікавленими сторонами у цивільно-правовому договорі.
Крім того, судом першої інстанції зазначено, а апелянтом в апеляційній скарзі не спростовано, що інформація щодо собівартості продукції була надана товариством не як дані собівартості, а як перелік номенклатури сільськогосподарської продукції в розрізі складів із зазначенням планової собівартості, яку підприємство встановлювало у 2015 рік для проведення аналізу втрат виробництва.
Тобто, дані ціни не застосовувались в розрізі поняття ділової мети або економічного приросту, а лише в розрізі визначення внутрішньої планової собівартості.
Також, продаж товарів та послуг за ціною, нижчою за їх виробничу собівартість, може бути як відхиленням від звичайних цін, так і усвідомленою маркетинговою політикою підприємства, а також наслідком впливу ринкових факторів (наприклад, зниженням або недосягненням такого обсягу продажу, який би забезпечив досягнення точки беззбитковості, і покриття водночас постійних та змінних витрат). Разом з тим, вирішення справи в кожному окремому випадку вимагало б вивчення фактичних доказів, що стосуються всіх факторів, які впливають на ціну або собівартість.
Також, представник позивача в судовому засіданні зазначив, що податковий орган встановлював собівартість зразу після зібрання з поля певної культури, однак, необхідно було враховувати собівартість саме станом на кінець року. В свою чергу, вказані вище суми мали різницю, і сума на кінець року відповідала усім вимогам законодавства в цілому.
В цій частині представник відповідача не спростував твердження представника позивача жодним чином.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем безпідставно зроблений висновок про невідповідність ціни реалізованого товару його собівартості без врахування первинних документів бухгалтерського обліку та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Крім того, доводи апеляційної скарги не містять достатніх та належних доказів щодо спростування висновків суду першої інстанції в цій частині.
Щодо податкового повідомлення-рішення №0003451306 від 12.02.2019, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.46.1 ст.46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.
Відповідно до п.51.1. ст.51 ПК України, платники податків, в тому числі податкові агенти, зобов`язані подавати контролюючим органам у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків.
Згідно з пп. "б" п.176.2. ст.176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.
Відповідно до п.119.2 ст.119 ПК України неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 1020 гривень.
Передбачені цим пунктом штрафи не застосовуються у випадках, коли недостовірні відомості або помилки у податковій звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги) виникли у зв`язку з виконанням податковим агентом вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу та були виправлені відповідно до вимог статті 50 цього Кодексу.
Відповідно до пп.169.4.3 п.169.4 ст.169 ПК України, роботодавець та/або податковий агент має право здійснювати перерахунок сум нарахованих доходів, утриманого податку за будь-який період та у будь-яких випадках для визначення правильності оподаткування, незалежно від того, чи має платник податку право на застосування податкової соціальної пільги.
Згідно з ст.109 ПК України податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів, та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
В свою чергу, як вбачається з даних положень штрафна санкція застосовується лише у разі, якщо недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку. В даному ж випадку, мало місце неправильного зазначення РНОКПП фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців.
З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в допущених платником податку помилках при подачі податкового розрахунку, що виразилась у неправильному зазначені РНОКПП фізичних осіб та фізичних осіб-підприємців, не вбачається податкового правопорушення, яке призвело до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку, а тому вказане податкове повідомлення-рішення є необґрунтованим.
Крім того, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  25 листопада 2020 року.

Головуючий	 	 	Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Полотнянко Ю.П.    Ватаманюк Р.В.