ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

22 грудня 2020 року                                                         м. Чернівці
справа № 718/1442/20
провадження №22-ц/822/953, 1014/20

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого Височанської Н.К.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б. 
секретар Тодоряк Г.Д. 

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Оршівська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Оршівська» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року, ухвалені під головуванням судді Масюк Л.О., 

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Оршівська» (далі – ТОВ «Агрофірма Оршівська») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на те, що з 11.04.2002 року працював у ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на підставі Протоколу № 2 від 18.05.2002 року. Наказом № 49-вк від 25.03.2020 року його звільнено з роботи, у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.
Зазначав, що всі розрахунки з ним по заробітній платі проводилися на поточний рахунок відкритий у ПАТ Акціонерний банк «Південний».
Також зазначав, що при звільненні з ним не було проведено всіх розрахунків по заробітній платі та вихідній допомозі, а вказані суми було виплачено тільки 19 червня 2020 року в розмірі 17488 грн. 33 коп.
Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд стягнути ТзОВ «Агрофірма «Оршівська» на його користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 25.03.2020 року по 19.06.2020 року в розмірі 64403 грн. 68 коп.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року позов задоволено частково:
Стягнуто з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 43615 гривень 16 коп.
Стягнуто з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 680 (шістсот вісімдесят) гривень.
Стягнуто з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 571 гривню 74 копійки.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що кількість робочих днів за час затримки виплат позивачу за період фактичного звільнення з 25 березня 2020 року по день фактичного розрахунку 19 червня 2020 року складає 59 днів, тому на його користь з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 25 березня 2020 року по 19 червня 2020 року, в сумі 43 615 гривень 16 копійок.
Водночас суд зазначив, що відсутні підстави для застосування позовної давності, як самостійної підстави для відмови у позові.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Додатковим рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року заяву ТОВ «Агрофірма «Оршівська» про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Оршівська» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5760 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційних скарг та позиції інших учасників
ТОВ «Агрофірма «Оршівська» в апеляційній скарзі на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року просить рішення скасувати рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано наявність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
ОСОБА_1 звернувся до суду 20 липня 2020 року, тому середній заробіток за час розрахунку при звільненні за період з 26 березня по 20 квітня 2020 року не підлягає стягненню через пропуск строку звернення до суду з відповідним позовом.
Крім того, суд першої інстанції неправильно визначив кількість днів прострочення затримки розрахунку з позивачем, а саме замість 57 днів, помилково зазначив 59 днів.
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року просить скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким зменшити витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню на користь ТОВ «Агрофірма «Оршівська».
Вказує на те, що суд першої інстанції не повідомляв його про дату,час та місце розгляду справи стосовно витрат на правову допомогу, внаслідок чого він не був присутнім при ухваленні вказаного рішення.
Враховуючи, що дана справа не є складною вважає, що витрати на правову допомогу ТОВ «Агрофірма «Оршівська» є завищеними.
Позиція апеляційного суду
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:
1) малозначні справи;
2) що виникають з трудових відносин;
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, вважає що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Обставини справи
Судом встановлено, що згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 прийнято на роботу в ТзОВ Агрофірма «Оршівська» 11 квітня 2002 року на підставі Протоколу №2 від 18 травня 2002 року (а.с.57-59).
Наказом від 25 березня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с.8).
Згідно інформації наданої Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області про нараховані доходи від ТзОВ «Агрофірма «Оршівська» за період з 1 жовтня 2019 року по 25 березня 2020 року ОСОБА_2 нараховано 97551 гривню 73 копійки (а.с.13).
Відповідно до виписки по рахунку ПАТ АБ «Південний» вбачається, що ОСОБА_1 надходили наступні суми коштів з описом операції «Зарахування заробітної плати та інших виплат згідно платіжних відомостей»: 13 квітня 2020 року - 1000 гривень, 15 квітня 2020 року - 9826 гривень 20 копійок, 24 квітня 2020 року - 1000 гривень, 29 квітня 2020 року - 1000 гривень, 8 травня 2020 року – 1000 гривень, 15 травня 2020 року – 1000 гривень, 20 травня 2020 року – 1000 гривень, 19 червня 2020 року – 17488 гривень 33 копійки (а.с.15-17). 
Сплата вказаних сум позивачу відповідачем підтверджується платіжними відомостями ТзОВ «Агрофірма «Оршівська» (а.с.27-37).
Згідно довідки ТОВ «Агрофірма «Оршівська» від 30 липня 2020 року №30/07-01 середній заробіток ОСОБА_1 за період з січня по лютий 2020 року складав 748 гривень 88 копійок (а.с.26).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, застосовані норми права 
Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на його користь грошових коштів за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що в день звільнення ОСОБА_1 не було з вини роботодавця виплачено належні йому суми у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Апеляційний суд погоджується з аргументами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно визначив кількість днів у періоді затримки розрахунку при звільненні. 
Період затримки розрахунку при звільненні слід рахувати з 26 березня по 18 червня 2020 року включно, а тому вказаний період налічує 57 робочих днів.
Таким чином, ТОВ «Агрофірма «Оршівська» зобов`язано сплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні 42685 гривень 59 копійок (748,88х57=42685,59).
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у суду є підстави для зменшення суми, яка підлягає сплаті за затримку розрахунку при звільненні з огляду на наступне.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Апеляційний суд беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних виплат,  враховуючи встановлені обставини справи, вважає що підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України немає.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 18 листопада 2020 року у справі №335/4416/18-ц.
Є також безпідставними доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за період з 26 березня по 20 квітня 2020 року.
Згідно частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 зробив висновок про те, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
Отже, строк позовної давності повинен обчислюватися з наступного дня після повного розрахунку.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 22 липня 2020 року, тобто в межах тримісячного строку з дати проведення з ним повного розрахунку - 19 червня 2020 року.
Щодо апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення колегія суддів зазначає наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Тлумачення наведеної норми права дає підстави для висновку, що можливість подання сторонами доказів в підтвердження понесених судових витрат, в тому числі і витрат на професійну правничу допомогу у відповідній інстанції, процесуальний закон ставить у залежність від процесуальної стадії розгляду справи у конкретній інстанції.
Тобто докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції подаються до закінчення судових дебатів у справі саме в суд першої інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення судом першої інстанції за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Докази на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, відповідно подаються до закінчення судових дебатів під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, або протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляцією за умови, що до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції сторона зробила про це відповідну заяву. Повторне подання доказів в суді апеляційної (касаційної) інстанції в підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, понесених в суді першої інстанції, процесуальний закон не вимагає.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 3 червня 2020 року у справі №211/1674/19.
Згідно договору про надання правової допомоги №12-03/8/2020 від 03 серпня 2020 року вбачається, що ТОВ «Агрофірма «Оршівська» професійну правничу допомогу надавав адвокат Водзінський О.В. (а.с.38).
З акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) до договору про надання правової допомоги, складеного 02 жовтня 2020 року, вбачається, що адвокат Водзінський О.В. на ознайомлення з матеріалами справи, збирання доказів витратив 3 години, підготовку відзиву на позовну заяву витратив 4 години, підготовку заперечення по справі витратив 2 години, участь у судових засіданнях витратив 1 годину, підготовка до судового розгляду та дебатів по справі витратив 2 години (а.с.82).
З квитанції до прибуткового касового ордеру №05-10 від 05 жовтня 2020 року вбачається, що ТОВ «Агрофірма «Оршівська» сплатило адвокату 18000 гривень за надані послуги з професійної правничої допомоги (а.с.83).
Згідно частини 5 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Такий висновок узгоджується з правовим висновком, який Верховний Суд виклав у постанові від 9 вересня 2020 року у справі №570/2984/13-ц.
ОСОБА_1 посилаючись на те, що його не було повідомлено про розгляд заяви про ухвалення рішення та неспівмірність витрат, просить про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь відповідача.
Апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та зазначає, що наявні в матеріалах справи докази на оплату ТОВ «Агрофірма «Оршівська» послуг з надання професійної правничої допомоги не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Апеляційний суд вважає, що складність даної справи, виконані адвокатом роботи, а саме ознайомлення з матеріалами справи, збирання доказів, підготовка відзиву на позовну заяву, підготовка заперечення по справі, участь у судових засіданнях, підготовка до судового розгляду та дебатів по справі та час, витрачений на їх виконання, не є співмірними зі складністю даної справи.
Колегія суддів вважає, що для виконання вказаних робіт не потребується та кількість часу, зазначену в акті від 2 жовтня 2020 року, а тому враховуючи кваліфікацію та досвідченість адвоката, який бере участь у справі, розмір витрат понесених ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на оплату професійної правничої допомоги, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 слід зменшити до 3000 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг
Враховуючи наведене вище, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року та додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід змінити.
Стягнути з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові виплат в сумі 42685 гривень 59 копійок. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Агрофірма «Оршівська» витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн.

Щодо розподілу судових витрат
Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З мотивувальної частини рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції та часткове задоволення позову на суму 42 685 гривень 59 копійок, що становить 66,28 відсотків від ціни позову (64 403 гривні 68 копійок).
З квитанції №26 від 22 липня 2020 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 840 гривень 80 копійок (а.с.1).
Позивачу слід відшкодувати судові витрати за рахунок відповідача в сумі 557 гривень 28 копійок. 
З платіжного доручення №1130від 19 жовтня 2020 року вбачається, що відповідач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1216 гривня 21 копійка (а.с.95).
Відповідачу за рахунок позивача слід відшкодувати судові витрати в сумі 410 гривень 10 копійок.
Згідно частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. 
Отже, з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 147 гривень 18 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 професійну правничу допомогу надавав адвокат Маковійчук П.В., що підтверджується договором про надання юридичної допомоги від 9 липня 2020 року, актом виконаних робіт від 30 вересня 2020 року, квитанцією від 22 липня 2020 року про сплату адвокату 1000 гривень в рахунок оплати наданих послуг (а.с.62-63).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду виклала у постанові від 3 червня 2020 року у справі №211/1674/19.
Отже, з ТОВ «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 662 гривні 80 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату послуг з надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Оршівська» задовольнити частково.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 30 вересня 2020 року змінити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 березня 2020 року по 18 червня 2020 року в розмірі 42685,59 грн.
Змінити розподіл судових витрат, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Оршівська» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 147,18 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 662,80 грн.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Додаткове рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2020 року змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Оршівська» витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року. 
Головуючий                                  Н.К. Височанська
Судді:                           І.М. Литвинюк
І.Б. Перепелюк