П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  824/400/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Левицький В.К.  
Суддя-доповідач -  Біла Л.М.   
30 жовтня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Білої Л.М. 
суддів:  Гонтарука В. М.  Курка О. П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, 
В С Т А Н О В И В :
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДПС у Чернівецькій області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (неперерахування) єдиного внеску від 02.03.2020 р. № 0023055607 на суму 27238,96 грн.
Позивач, обгрунтовуючи позовні вимоги, відзначає про протиправність прийнятого податковим органом рішення, оскільки ним було сплачена заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 21176,81 грн. в межах виконавчого провадження в примусовому порядку під час виконання вимоги про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску, що підтверджується квитанцією № 9АТ2-В651-ОРХ3-НР8С від 10.06.2019 року.
Серед іншого, позивач зазначив, що сама сума заборгованості зі сплати єдиного внеску виникла з вини податкового органу, який вчасно не надіслав йому вимогу про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, що є порушенням вимог чинного законодавства та стало підставою для невчасної сплати єдиного внеску.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
При цьому, доводи наведені апелянтом в апеляційній скарзі фактично дублюють доводи наведені ним і в позовній заяві та стосуються порушень, які на переконання позивача, були допущені податковим органом під час винесення податкової вимоги про сплату єдиного внеску від 23.05.2018 року №Ф-5835-25, невчасна сплата якого і стала підставою для винесення рішення відповідачем про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (неперерахування) єдиного внеску від 02.03.2020 р. № 0023055607 на суму 27238,96 грн.
Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу заперечив проти задоволення апеляційної скарги позивача, відзначивши про правомірність нарахування податковим органом штрафних санкцій за невчасну сплату єдиного внеску на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів, що відповідає вимогам Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Мінфіну України від 20.04.2015 року №449.
Оскільки предметом оскарження є рішення суду першої інстанції ухвалене у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 311 КАС України.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
З матеріалів справи встановлено, що Згідно відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 08.11.2013 р. та взятий на облік 11.11.2013 р., як платник єдиного внеску (а.с. 10 - 11).
18.12.2017 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача. 
Згідно Ідентифікаційних даних (дані АІС "Податковий блок) позивачем припинено підприємницьку діяльність 18.12.2017 р. Стан платника податків в реєстрі - 11 - припинено, але не знято з обліку (а.с. 38 - 41).
02.03.2020 р. Головним управління ДПС у Чернівецькій області прийнято рішення №0023055607 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску до позивача застосовано штраф та нараховано пеню, всього на загальну суму 27238,96 грн., зокрема: за період з 21.10.2014 р. по 01.01.2015 р. до позивача застосовано штраф в розмірі 126,80 грн, за період з 01.01.2015 р. по 19.06.2019 р. штраф в розмірі 3981,77 грн.; нараховано пеню за період з 21.10.2014 р. до 19.06.2019 р. в сумі 23130,39 грн. (а.с. 15).  
Вказане рішення було надіслано платнику податку засобами поштового зв`язку та отримане останнім 04.03.2020 р.
Не погоджуючись з фактом застосування до нього штрафних санкцій за невчасну сплату єдиного внеску, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними засобами доказування обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, натомість відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів належними засобами доказування правомірність та обґрунтованість прийнятого ним рішення.
Колегія суддів, надаючи оцінку обставинам справи та доводам апеляційної скарги, дійшла наступних доводів.
В частині 2  статті 19 Конституції України  закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає  Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI  (далі - Закон №2464), за змістом пунктів 2 та 6 частини 1 статті 1 якого єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим  Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно з пунктом 1 частини 1  статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини 2 статті 6  Закону №2464).
Сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь) (частина 5  статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»).
Згідно з частиною 7 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.
Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої  статті 4 цього Закону, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.
При цьому, приписами частини 8 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої  статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.
Відповідно до пункту 1 частини 10  статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  днем сплати єдиного внеску у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів вважається: день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.
Пунктами ж 6 та 7 частини 1 статті 13 Закону №2464 передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску та застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом.
Відповідно до пункту 2 частини 11  статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними  Законом №2464, нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449 (далі - Інструкція №449).
Частиною першою розділу VIІ Інструкції №449 передбачено, що за порушення норм законодавства про єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до платників, на яких згідно із Законом покладено обов`язок нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, застосовуються фінансові санкції (штрафи та пеня) відповідно до Закону.
Пунктом 2 частини другої розділу VIІ Інструкції №449 встановлено, що відповідно до частини одинадцятої статті 25 Закону до платників, визначених підпунктами 1 - 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, органи доходів і зборів застосовують штрафні санкції у таких розмірах: за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення у період до 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум.
За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення, починаючи з 01 січня 2015 року накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.
При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за формою згідно з додатком 12 до цієї Інструкції.
Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
При застосуванні штрафів, зазначених у цьому підпункті, приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки незалежно від періодів та кількості випадків сплати за вказані періоди.
Таким чином, внаслідок несвоєчасної сплати єдиного внеску до платника застосовується штраф та нараховується пеня згідно з рішенням про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, а розрахунок фінансової санкції проводиться на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів.
Визначальним для вирішення справи є встановлення фактів несплати (несвоєчасної) сплати позивачем єдиного соціального внеску на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме: зворотного боку облікової картки платника єдиного соціального внеску, а також первинних документів щодо нарахування (звітність, розрахунки) та сплати (платіжні доручення). 
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось сторонами, відповідно до інтегрованої картки платника (позивача) станом на 31.01.2018 р. у позивача обліковувався борг (недоїмка) зі сплати єдиного внеску в сумі 21176,81 грн.  
23.05.2018 року Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області у відповідності до вимог ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформовано вимогу № 5845-25 про сплату боргу (недоїмки), якою повідомлено позивача, що станом на 31.01.2018 р. заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 21176,81 грн., в т.ч.: недоїмка - у сумі 21176,81 грн. (а.с. 18).
Розглядом справи по суті встановлено, що вказану вимогу позивач не оскаржував, доказів оскарження вимоги до суду або в адміністративному порядку не надав.
У зв`язку з несплатою позивачем недоїмки, відповідач направив в органи державної виконавчої служби для примусового виконання вимогу від 23.05.2018 р. № 5845-25 про сплату боргу (недоїмки).
В ході примусового стягнення заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яке проводилося Другим відділом державної виконавчої служби м. Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області, 10.06.2019 р. позивачем було сплачено всю суму заборгованості по вимозі від 23.05.2018 р. № 5845-25 разом з виконавчими витратами, що підтверджується квитанцією № 9АТ2-В651-ОРХ3-НР8С від 10.06.2019 р. на загальну суму 23482,00 грн. (а.с. 19).
У відповідності до інтегрованої картки платника (позивача) за 2019 р. встановлено, що 19.06.2019 р. зараховано надходження коштів у сумі 21176,81 грн., які стягнуті в межах виконавчого провадження (а.с. 49).
Таким чином, сплата позивачем недоїмки з ЄСВ на виконання вимоги ГУ ДПС у Чернівецькій області від 23.05.2018 р. № 5845-25 в сумі 21176,81 грн. відбулась лише 19.06.2019 р., тобто з порушенням строків сплати.
Будь-яких інших доказів, які б свідчили про своєчасну сплату єдиного внеску у відповідні періоди, позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.
Отже заборгованість зі сплати ЄСВ позивачем сплачена з порушенням строків, встановлених Законом № 2464-VI, що підтверджується даними інтегрованої картки платника єдиного внеску.
При цьому, позивачем не заперечується факт сплати ним ЄСВ не у встановлені строки самостійно, а в результаті примусового виконання вимоги про сплату боргу (недоїмки).
З урахуванням вказаного, колегія суддів доходить до висновку, що позивачем дійсно несвоєчасно здійснювалась сплата ЄСВ, а отже рішення податкового органу є правомірним.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів не бере до уваги доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі стосовно того, що підставою для винесення оскаржуваного рішення про застосування фінансових санкцій було невчасне надіслання податковим органом вимоги про сплату єдиного внеску, оскільки остання не є предметом розгляду в межах даної справи та на даний час позивачем є визнаною шляхом сплати єдиного внеску в повному обсязі.
Окрім того, судова колегія критично оцінює доводів апелянта про невідповідність суми нарахованих фінансових санкцій принципу пропорційності, оскільки останні грунтуються виключно на суб`єктивній оцінці позивачем правових позицій ЄСПЛ. Жодних доказів, які б давали підстави вважати, що розрахунок штрафних санкцій та нарахованої пені проведений неправильно матеріали справи не містять.
Щодо надання апелянтом нових доказів, а саме копії листа ГУ ДПС у Чернівецькій області від 06.08.2020 року №141/ЗПІ/24-13-56-08-02-09 про суми задекларованих позивачем доходів за весь період підприємницької діяльності та копії запиту на інформацію від 03.08.2020 року №10 про доходи за весь період підприємницької діяльності, то судова колегія останні до уваги не приймає, оскільки в призмі приписів ч. 4 ст. 308 КАС України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В даному випадку, Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"" №592-ІХ від 13.05.2020 року, а саме п. 5 розділу І, набрав законної сили 03.06.2020 року, при цьому, запит на інформацію до контролюючого органу апелянтом подано 03.08.2020 року, а відповідь отримано 06.08.2020 року, тобто, на разі, не вбачається причин, з яких би апелянт не міг подати дані докази до суду першої інстанції. 
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 10 липня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий	 	 	Біла Л.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Гонтарук В. М.    Курко О. П.