ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4814/19                                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шейко Т.І.,                                                                                   
                                                                                                                                   Суддя-доповідач Кобаль М.І.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року                                                                                         м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.Г.
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю
представника позивача:             Гудзенко М.О.
представника відповідача:         Кисляк Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району міста Києва» до Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві, треті особи: Київська міська рада, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація, Всеукраїнська громадська організація «Спілка власників житла України», ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування припису, -
В С Т А Н О В И В:

Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» (далі - позивач, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві (далі - відповідач, ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві) в якому просило суд визнати протиправним та скасувати припис № 187 від 21.02.2019 про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2020 року адміністративний позов задоволений повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняте нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю.
Свої вимоги відповідач обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі «Річного плану здійснення заходів державного нагляду (контролю) Державної служби з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів на 2019 рік», відповідно до наказу № 572 від 30.01.2019 року та направлення № 454 від 30.01.2019 року посадовими особами ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві  проведено перевірку КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва» на предмет дотримання вимог законодавства щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін та законодавства про захист прав споживачів (з проведенням відеофіксації). 
04.02.2019 року до позивача надійшла вимога про надання інформації підписана начальником відділу контролю за регульованими цінами головного управління, якою вимагалось надати завірені підписом уповноваженої особи та печаткою копії документів для перевірки на 05.02.2019 року.
Зазначена планова перевірка відбулася у період з 04.02.2019 року по 15.02.2019 року. 
15.02.2019 року ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві  складено акт перевірки № 572-10 дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін (далі - акт перевірки).
Як вбачається із змісту акта перевірки, відповідачем виявлено порушення позивачем абз. 6 п. 2, п. 6, п. 7, п. 16 «Порядку формування тарифів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», затвердженого Постановою КМУ від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги» (далі - Постанова/Порядок № 869), п. 2 ч. 1 ст. 30 та ч. 3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 2 ст. 12 Закону України «Про ціни і ціноутворення» (далі - Закон № 5007-VI), за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI, ч. 1 ст. 1652 Кодексу України про адміністративні правопорушення».
21.02.2019 року ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві  виданий припис № 187 про виконання законних вимог щодо усунення порушень порядку формування, встановлення та застосування державних (регульованих) цін (далі - оскаржуваний припис).
Керуючись п. 7 ч. 1 ст. 18 Закону № 5007-VI, ч. 8 ст. 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» вказаним приписом відповідач, вимагав від позивача наступне:
- вжити заходи, до 21.06.2019 року, відповідності до ч. 2 ст. 20 Закону № 5007-VI щодо застосування в період з 01.07.2017 по 31.01.2019 тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які встановлені протиправним та скасованим в судовому порядку Розпорядженням № 668 від 06.06.2017, а саме: згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.07.2018 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 року в справі № 826/8441/17;
- за період з 01.02.2016 року по 31.01.2019 року здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості послуги прибирання прибудинкової території та за послуги прибирання та вивезення сніг, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, в які включено площу, закріплена на праві повного господарського відання за КП «Шляхо-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» у м. Києві на підставі Наказу Головного управління з питань майна від 21.02.2002 року № 23 Київської міської державної адміністрації (очікувана сума перерахунку становить 2  852  364 грн. 97 коп.) у термін до 21.03.2019 року;
- за період з 01.02.2016 року по 31.01.2019 року здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості не виконаних робіт з обслуговування вентиляційних каналів (очікувана сума перерахунку становить 8  399  611 грн. 18 коп.) у термін до 21.03.2019 року.
Вважаючи протиправним оскаржуваний припис, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено порушення правової процедури здійснення перевірки та не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження визначених актом перевірки порушень з боку позивача.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, регулюються Конституцією України, Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі по тексту - Закон № 877-V), Законом України  «Про ціни і ціноутворення» (далі по тексту - Закон № 5007-VI), постановою Кабінету Міністрів України «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» № 869 від 01.06.2011 року (далі по тексту - Постанова № 869), постановою Кабінету Міністрів України № 342 від 10.05.2018 року (далі - Постанова № 342) та іншими нормативно-правовими актами.
Усі нормативно-правові акти в редакції чинній на момент спірних правовідносин.
Так, Законом № 877-V визначено правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).
Згідно абз. 2 ст. 1 Закону № 877-V, державний нагляд - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивач допустив його до проведення перевірки і вказаний факт нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених органом державного нагляду при призначенні перевірки, а також посилається на наявність адміністративного позову, що розглядається Окружним адміністративним судом міста Києва у справі № 640/19551/19.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами скаржника та вважає висновки суду першої інстанції з цього питання обґрунтованими, з огляду на наступне.
Згідно абзаців 5 та 12 ст. 10 Закону № 877-V суб`єкт господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду до здійснення державного нагляду, якщо, зокрема, органом державного нагляду не була затверджена та оприлюднена на власному офіційному веб-сайті уніфікована форма акта, в якій передбачається перелік питань залежно від ступеня ризику.
Недопуск посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки є правом, а не обов`язком суб`єкта господарювання, а тому реалізація права на судовий захист своїх прав та інтересів не може перебувати у залежності від використання особою своїх прав на їх позасудовий захист.
Положення ст. 19 Конституції України встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України.
При цьому, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 Конституції України).
Право на судовий захист відображене і у ч. 1 ст. 5 КАС України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у ст. 2 КАС України.
Незалежно від прийнятого суб`єктом господарювання рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи у подальшому наслідки проведеної перевірки у вигляді відповідних рішень, суб`єкт господарювання не позбавлений можливості посилатись на порушення органом державного нагляду вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку у першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень іншого законодавства.
Наведене відповідає позиції Верховного суду, що викладена у постановах від 21.02.2020 у справі № 826/17123/18, від 24.10.2019 у справі № 420/6544/18, від 27.02.2019 у справі № 210/3059/17, від 20.03.2018 у справі № 810/1438/17, від 05.03.2020 у справі № 826/16217/17, від 27.02.2018 у справі № 813/2451/17, від 03.12.2019 у справі № 1440/1965/18.
Відповідно і посилання відповідача на адміністративну справу № 640/19551/19, рішення в якій не ухвалено, не має жодного доказового значення для розгляду даної справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Заходами державного нагляду є планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом (абз. 3 ст. 1 Закону № 877-V).
Перед початком здійснення державного нагляду посадова особа органу державного нагляду вносить запис до журналу реєстрації заходів державного нагляду (за наявності такого журналу у суб`єкта господарювання) (ч. 12 ст. 4 Закону № 877-V).
Протягом планового періоду здійснення більш як одного планового заходу державного нагляду щодо одного суб`єкта господарювання одним і тим самим органом державного нагляду не допускається (абз. 4 п. 1 ст. 5 Закону № 877-V).
У матеріалах справи наявна подана відповідачем копія річного плану здійснення заходів державного нагляду Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту прав споживачів на 2019 рік, згідно п. 17021 якого, передбачено перевірку позивача на предмет дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Так, у наказі ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві № 572 від 30.01.2019 року та направленні № 454 від 30.01.2019 року, предметом перевірки позивача зазначено також перевірку дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів.
На офіційному веб-сайті Держпродспоживслужби опублікований наказ № 964 від 26.11.2019 року про затвердження вищевказаного плану. Згідно п. 19058 щодо позивача, також, заплановано провести у 2019 рік перевірку додержання законодавства про захист прав споживачів.
У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що планова перевірка була здійснена на підставі одного наказу, одного направлення та в межах одного строку, а позивач внесений до Плану здійснення комплексних заходів державного нагляду (контролю) на 2019 рік.
Вказані доводи відповідача фактично підтверджують порушення ним абз. 4 п. 1 ст. 5 Закону № 877-V, а внесення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва») до плану здійснення комплексних перевірок не обґрунтовує правомірності дій ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві, оскільки комплексна перевірка здійснюється різними органами державного нагляду (контролю).
У свою чергу, Закон № 877-V не надає права органу державного нагляду (контролю), видаючи один наказ та одне направлення, на здійснення двох різних планових перевірок з різним предметом в один і той же період. 
Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції з цього питання.
Так, в позовній заяві позивач посилався на відсутність уніфікованої форми акта перевірки, розробленої, затвердженої та опублікованої у встановленому порядку органом державного нагляду.
У апеляційній скарзі відповідачем зазначено, зокрема, що наказ Мінекономрозвитку від 14.08.2013 року № 965, не скасований жодним уповноваженим органом повністю чи в окремій частині, а в матеріалах справи відсутній належний та допустимий доказ того, що уніфікована форма акта, затверджена вказаним наказом, не відповідає Методиці розроблення уніфікованих форм актів.
Відповідно до ч. 15 ст. 4 Закону № 877-V встановлений обов`язок посадових осіб органу державного нагляду, при здійсненні заходів державного нагляду, використовувати виключно уніфіковані форми актів. 
Уніфіковані форми актів з переліком питань затверджуються органом державного нагляду та оприлюднюються на його офіційному веб-сайті протягом 5 робочих днів з дня затвердження у порядку, визначеному законодавством (абз. 8 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V).
Згідно абз. 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V виключно в межах переліку питань орган державного нагляду (контролю) залежно від цілей заходу та ступеня ризику визначає питання, щодо яких буде здійснюватися державний нагляд (контроль), та зазначає їх у направленні на перевірку.
Абз. 1 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності, розробляє Методику розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду, та Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Постановою № 342 затверджено Методику  розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) (далі - Методика розроблення критеріїв № 342) та Методику розроблення уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (далі - Методика розроблення актів № 342).
Також, згідно Постанови № 342, визнано такою, що втратила чинність, зокрема, постанова Кабінету Міністрів України від 28.08.2013 № 752 «Про затвердження методик розроблення критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю), а також уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду (контролю)» (далі - Постанова КМУ № 752).
Згідно з п. 1 Методики розроблення актів № 342, вона встановлює єдиний підхід до розроблення органами державного нагляду уніфікованих форм актів, що складаються за результатами проведення планових (позапланових) заходів державного нагляду.
Уніфікована форма акта перевірки розробляється органом державного нагляду та оприлюднюється на його офіційному веб-сайті протягом п`яти робочих днів з дня її затвердження (абз. 1 п. 2 Методики розроблення актів № 342).
Відповідач стверджує, що уніфікована форма акта перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін затверджена Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 14.08.2013 № 965 (далі - Мінекономрозвитку/Наказ № 965).
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно того, що зміст та розташування реквізитів акта перевірки та уніфікованої форми акта перевірки, затвердженої Наказом № 965, є ідентичними.
Також, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що уніфікована форма акта перевірки, затверджена Наказом № 965, не відповідає уніфікованій формі акта, затвердженій Постановою КМУ № 342 у 2018 році і на відміну від уніфікованої форми акта перевірки, що міститься у додатку 2 Методики розроблення актів № 342, в уніфікованій формі акта перевірки, що затверджена Наказом № 965 відсутні або не співпадають більшість реквізитів. Вказане є порушенням ч. 7 п. 5 Методики розроблення актів № 342.
Відповідно, доводи відповідача щодо передчасності та безпідставності висновків про невідповідність затвердженої уніфікованої форми акта Методиці розроблення актів не заслуговують на увагу колегії суддів апеляційної інстанції. 
При цьому, апеляційна інстанція враховує той факт, що уніфікована форма акта, затверджена Наказом № 965 також не відповідала приписам Закону № 877-V та постанови КМУ № 752 (із змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 362 від 24.05.2017 та № 1103 від 18.12.2017), яка втратила чинність із прийняттям Постанови № 342. Зміст та реквізити уніфікованої форми акта, затвердженої Наказом № 965 не співпадають із змістом та реквізитами уніфікованої форми акта, що міститься у додатку до Постанови КМУ № 752. В той же час, відповідно до абз. 1 п. 2 Методики розроблення актів, затвердженої Постановою КМУ № 752, уніфікована форма акта перевірки розробляється з урахуванням додатка, положень відповідних законів, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, думки громадськості та є обов`язковою для проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю), а уніфікована форма акта перевірки затверджується органом державного нагляду (контролю).
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.12.2018 № 1064 затверджено критерії, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) за дотриманням суб`єктами господарювання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін Державною службою з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - Постанова КМУ № 1064).
Системний аналіз норм вищевказаних нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що уніфікована форма акта обов`язково має містити перелік питань, визначений в залежності від ступеня ризику та затверджений наказом органу державного нагляду. 
Разом з тим, відповідачем не надано жодних обґрунтувань тому факту, яким чином уніфікована форма акта із переліком питань, затверджена Наказом № 965 у 2013 році, відповідає абсолютно новим єдиним підходам до розроблення органами державного нагляду (контролю) критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності та визначається періодичність проведення планових заходів державного нагляду (контролю) і які впроваджені у 2017 році.  Розробка критеріїв ризику органом державного нагляду зумовлює необхідність визначення ним же переліку питань та внесення їх до уніфікованої форми акта. Вказаного не було зроблено Держпродспоживслужбою.
Відповідач, посилаючись на правомірність використання ним уніфікованої форми акта, що затверджена Наказом № 965, не враховує, що Мінекономрозвитку не могло бути органом державного нагляду у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Правовими положеннями ч. 4 ст. 4 Закону № 877-V закріплено, що виключно законами встановлюються органи, уповноважені здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності. Орган державного нагляду не може здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 Господарського кодексу України визначено, що органи державної влади і посадові особи, уповноважені здійснювати державний контроль і державний нагляд за господарською діяльністю, їх статус та загальні умови і порядок здійснення контролю і нагляду визначаються законами.
Вказана норма виходить з конституційного принципу, що встановлює - органи державної влади, місцевого самоврядування діють у межах повноважень, та у спосіб, передбаченими Конституцією України та законами України (ст. 19 Конституції України).
Згідно ст. 16 Закону № 5007-VI, органами державного контролю та спостереження у сфері ціноутворення є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з контролю за цінами та інші органи, визначені законом.
Згідно п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 р. № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - Постанова КМУ № 442), утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів (далі - Держпродспоживслужба), поклавши на Службу, що утворюється, функції, зокрема, із здійснення державного контролю за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Відповідно до п. 1 Положення про Держпродспоживслужбу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 667 (далі - Положення про Держпродспоживслужбу), визначено, що Держпродспоживслужба є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема, з контролю за цінами.
Відповідно до п. 3 Положення про Держпродспоживслужбу, одним з основних завдань Держпродспоживслужби є, зокрема, реалізація державної політики з контролю за цінами та здійснення відповідно до закону державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Держпродспоживслужба, відповідно до покладених на неї завдань, у сфері дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, здійснює, зокрема, державний нагляд за дотриманням вимог формування, встановлення та застосування державних регульованих цін та державний нагляд за достовірністю інформації, зазначеної у документах про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін (пп. 11 п. 4 Положення про Держпродспоживслужбу).
Держпродспоживслужба здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи (п. 7 Положення про Держпродспоживслужбу).
Державний нагляд, відповідно до ст. 3 Закону № 877-V, здійснюється за принципами, зокрема, неприпустимості дублювання повноважень органів державного нагляду та неприпустимості здійснення заходів державного нагляду різними органами державного нагляду з одного й того самого питання та наявності одного органу державного нагляду у складі центрального органу виконавчої влади.
Вказана норма є аналогічною ч. 3 ст. 5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», якою визначено, що утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань Кабінету Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що Держпродспоживслужба та її територіальні органи, є органами державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Відповідно, саме орган державного нагляду зобов`язаний виконати норму абз. 8 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V, затвердити уніфіковану форму акта та оприлюднити його на власному офіційному веб-сайті протягом п`яти робочих днів з дня затвердження у порядку, визначеному законодавством. Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що вказані дії відповідачем не були вчинені.
Оскільки повноваження органів на державний контроль та спостереження у сфері ціноутворення визначаються виключно законами, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що відповідач помилково використовує у своїй діяльності уніфіковану форму акта, що затверджена Наказом № 965. Повноваження Мінекономрозвитку на державний нагляд у вказаній сфері жодним законом не передбачено і, відповідно, доводи відповідача стосовно того, що Мінекономіки (Мінекономрозвитку) є органом державного нагляду (контролю) є необґрунтованими і спростовуються вищевикладеним. 
Так, ст. 92 Закону № 877-V, яка регламентує повноваження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань державного нагляду у сфері господарської діяльності, також не визначені повноваження такого органу здійснювати державний нагляд за господарською діяльністю у сфері ціноутворення.
З вказаного слідує, що дублювання повноважень Мінекономрозвитку (Мінекономіки) та Держпродспоживслужби України (та її територіальних органів) заборонено законом.
Отже, Мінекономрозвитку (Мінекономіки) не є органом державного нагляду у сфері державного нагляду за формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін і, відповідно, не має права розробляти, затверджувати та оприлюднювати уніфікований акт у цій сфері, а відповідачем не наведено жодного посилання на відповідний закон та його норму, відповідно до якого Мінекономрозвитку (Мінекономіки) є органом державного нагляду (контролю) у вказаній сфері.
З урахуванням норми ч. 7 ст. 4 Закону № 877-V, повноваження Держпродспоживслужби на розробку, затвердження та опублікування уніфікованих форм актів визначені спеціальним Законом № 877-V.
Відповідно, доводи відповідача стосовно того, що жодним уповноваженим органом чи судом не визнано уніфіковану форму акта, затверджену Наказом № 965, повністю чи в окремій частині такою, що не відповідає вимогам законодавства, шляхом прийняття відповідного рішення чи акту є необґрунтованими з огляду на те, що відповідач використовує у своїй діяльності уніфіковану форму акта перевірки, не затверджену Держпродспоживслужбою і ця уніфікована форма акта не відповідає Методиці розроблення актів, Постанові КМУ № 342 та затвердженій нею уніфікованій формі акта.
При цьому, слід також враховувати норму абз. 15 ст. 3 Закону № 877-V, якою встановлено презумпцію правомірності діяльності суб`єкта господарювання у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків суб`єкта господарювання та/або повноважень органу державного нагляду (контролю) та норму ч. 7 ст. 4 Закону № 877-V, якою визначено, що у разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів допускають неоднозначне (множинне) трактування прав і обов`язків суб`єкта господарювання або повноважень органу державного нагляду (контролю), така норма трактується в інтересах суб`єкта господарювання.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неможливості застосування органом державного нагляду норми п. 4 Методики розроблення актів № 342, оскільки перегляд уніфікованої форми акта не може бути здійснений, у зв`язку із відсутністю у органу державного нагляду затвердженої ним же форми акта, а розробка критеріїв ризику органом державного нагляду (з урахуванням вимог Методики розроблення критеріїв № 342 та Постанови КМУ № 1064) зумовлює необхідність визначення ним же переліку питань та внесення їх до уніфікованої форми акта (абз. 7 та 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V).
Згідно абзаців 7 та 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V, залежно від ступеня ризику, орган державного нагляду визначає перелік питань для здійснення планових заходів, що затверджується наказом такого органу і, виключно в межах переліку питань, орган державного нагляду залежно від цілей заходу та ступеня ризику визначає питання, щодо яких буде здійснюватися державний нагляд, та зазначає їх у направленні на перевірку.
Так, в матеріалах справи відсутні докази, що станом на дату планової перевірки позивача, відповідним наказом органу державного нагляду було затверджено перелік питань для здійснення планових заходів, залежно від ступеня ризику. 
У апеляційній скарзі відповідач не надає жодних обґрунтувань тому факту, що в направленні на перевірку № 454 від 30.01.2019 року не визначені питання, щодо яких повинна була здійснюватися планова перевірка позивача. Проте, і посилання на відповідача на вимоги ч. 3 ст. 7 Закону № 877-V, зазначення у направленні № 454 предмета здійснення заходу та наявність питань в акті перевірки не свідчать про виконання ним вимог норми абз. 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V. 
Посадові особи відповідача, під час здійснення перевірок, не мають права на власний розсуд визначати перелік питань, щодо яких має бути здійснена перевірка. Закон № 877-V такими правами вказаних осіб не наділяє.
Відповідач, в апеляційній скарзі, зазначає про помилковість висновку суду про те, що вимога про надання інформації не є його офіційним документом. 
Дослідивши в цій частині доводи скаржника, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Стаття 18 Закону № 5007-VI наділяє саме орган державного нагляду правом на одержання копій документів від суб`єктів господарювання. Посилання відповідача на те, що уповноважені ним особи мають право усно вимагати від суб`єктів господарювання необхідні для перевірки документи не обґрунтовуються посиланням на відповідну норму як Закону № 5007-VI так і Закону № 877-V. Вказаними законами уповноважені особи відповідача такими правами не наділені.
Щодо письмової вимоги, яка оформлюється саме органом державного нагляду, як центральним органом виконавчої влади, така вимога мала бути виконана на бланку та містити реєстраційний індекс.
Отже, в порушення п. 1 глави 3 розділу III Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 18.06.2015 № 1000/5 та абз. 1 п. 33 Типової інструкції з діловодства в міністерствах, інших центральних органах та місцевих органах виконавчої влади, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 55 від 17.01.2018, вимога про надання інформації від 04.02.2019, підписана начальником відділу Головного управління не містить реєстраційного індексу, а тому не вважається таким, що внесена до документаційного фонду відповідача. 
З урахуванням приписів абз. 1 п. 1 ч. 1, пунктів 2 та 3 ч. 1 ст. 18 Закону № 5007-VI запит про надання інформації мав бути зареєстрований в уповноваженому органі - Головному управлінні.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що витребування начальником ГУ Держпродспоживслужби в м. Києві на власний розсуд певного переліку документів від позивача, за відсутності у направленні № 454 переліку питань для перевірки, не відповідає об`єму прав відповідача, визначеному Законом № 877-V та порушує основні принципи державного нагляду, визначені ст. 3 цього ж Закону.
Відповідно, позивач був позбавлений права реалізувати обов`язок та надати необхідний перелік документів, оскільки не був обізнаний про перелік питань для здійснення перевірки. Доказів іншого матеріали справи не містять, а сторонами суду не надано.
При цьому, аналіз змісту акта перевірки свідчить про те, що посадові особи відповідача, також, на власний розсуд, без визначених направленням № 454 питань для перевірки, не вимагали для перевірки і документи щодо певних питань (п. 1, п. 3.2, п. 3.4, 3.9, 3.10, 3.11 Розділу Питання для перевірки).
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у направленні № 454 ним було зазначено перелік питань для перевірки, а саме - «дотримання вимог законодавства щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, законодавства про захист прав споживачів» є необґрунтованими, оскільки це формулювання вказує виключно на предмет перевірки, що передбачено абз. 11 ч. 3 ст. 7 Закону № 877, однак не є переліком питань для перевірки.
З урахуванням допущених відповідачем порушень обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація вказаної вимоги позивачем не надає їй статусу офіційного документа і не спростовує порушень щодо її оформлення.
Також, безпідставними є посилання відповідача на те, що визначені направленням № 454 його посадові особи мають право здійснювати перевірку і є взаємозамінними.
Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що акт перевірки не підписаний усіма шістьма особами, що приступили до перевірки та внесли відповідні записи до журналу реєстрації заходів державного нагляду.
Згідно абз. 6 ч. 3 ст. 7 Закону № 877-V у посвідченні (направленні) на проведення заходу зазначається, зокрема, перелік посадових осіб, які беруть участь у здійсненні заходу, із зазначенням їх посади, прізвища, ім`я та по батькові. Вказана конструкція норми не містить наявність у таких посадових осіб права на власний розсуд вирішувати, чи приймати їм участь у перевірці чи ні.
Згідно ч. 6 ст. 7 Закону № 877-V, в останній день перевірки два примірники акта підписуються посадовими особами органу державного нагляду, які здійснювали захід, та суб`єктом господарювання або уповноваженою ним особою, якщо інше не передбачено законом.
Згідно наданої позивачем копії журналу реєстрації заходів державного нагляду, записи до нього внесені посадовими особами відповідача у кількості шість осіб.
З акту перевірки вбачається, що він підписаний тільки трьома посадовими особами відповідача.
Наведене свідчить, що акт перевірки позивача фактично не підписаний усіма посадовими особами відповідача, що визначені наказом № 572 та направленням № 454 від 30.01.2019 року, що є порушенням абз. 9 ч. 6 ст. 7 Закону № 877-V, оскільки у перевірці приймало участь шість осіб.
Також, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 8, абз. 1 ч. 2 ст. 9 та ч. 1 ст. 62 Закону України «Про державну службу», наказ № 572 підлягав обов`язковому виконанню усіма зазначеними у ньому посадовими особами.
У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що Головним управлінням відносно позивача не зафіксовано порушення щодо не проведення перерахунку тарифів з підстави прийняття судами рішень у справі № 826/8441/17.
Колегія суддів зауважує, що вимоги припису № 187 обґрунтовуються висновками, що викладені в акті перевірки. 
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 18 Закону № 5007-VI відповідач, як уповноважений орган, має право надавати, зокрема, суб`єктам господарювання, обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Відповідно до п. 1 припису № 187 від позивача вимагається вжити заходи у відповідності до ч. 2 ст. 20 Закону № 5007-VI щодо застосування в період з 01.07.2017 по 31.01.2019 тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які встановлені протиправним та скасованим Розпорядженням № 668 від 06.06.2017, згідно з рішеннями Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.07.2018, Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.12.2018 у справі № 826/8441/17 у термін до 21.06.2019.
В абзацах 1-3 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки, з посиланням на вищевказані судові рішення, зазначено, що згідно наданих під час перевірки даних на балансі позивача обліковується 612 житлових будинків, в період з 01.07.2017 по 20.12.2018 застосовано тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які встановлені протиправним та скасованим Розпорядженням № 668 від 06.06.2017 року, згідно рішення суду. В період з 21.12.2018 по 31.01.2019 застосовано тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які не встановлені рішенням органу місцевого самоврядування.
Отже, вищевказані посилання відповідача є безпідставними, оскільки у акті перевірки зазначається про встановлення факту саме застосування тарифу, в тому числі, з посилання на відповідні судові рішення в адміністративній справі № 826/8441/17.
Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 4 Закону № 877-V, орган державного нагляду не може здійснювати державний нагляд у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду.
Отже, виключно законом визначаються повноваження відповідача під час здійснення ним заходів державного нагляду.
Так, згідно п. 5 та п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону № 5007-VI, застосуванням ціни є продаж (реалізація) товару за встановленою ціною, а формуванням ціни є механізм визначення рівня ціни товару.
Відповідно до ст. 18 Закону № 5007-VI визначений вичерпний перелік прав органу державного нагляду, зокрема:
- проводити у суб`єктів господарювання в установленому порядку планові та позапланові перевірки: достовірності зазначеної у документах інформації про формування, встановлення та застосування державних регульованих цін; бухгалтерських книг, звітів, кошторисів, декларацій, показників реєстраторів розрахункових операцій та інших документів незалежно від способу подання інформації, пов`язаних з формуванням, встановленням та застосуванням державних регульованих цін; наявності виписки або витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також документів, що посвідчують особу, в посадових осіб;
- одержувати відповідно до законодавства у письмовій формі пояснення, довідки і відомості з питань, що виникають під час проведення перевірки;
- одержувати безоплатно від суб`єктів господарювання, що перевіряються, копії документів та інші відомості, необхідні для здійснення державного нагляду за дотриманням вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін, документів, що можуть підтверджувати їх порушення, платіжних доручень, квитанцій, що підтверджують факт перерахування до бюджету коштів у разі застосування адміністративно-господарських санкцій, а також довідки, підготовлені суб`єктами господарювання на їх вимогу;
- вимагати від суб`єктів господарювання, що перевіряються, усунення виявлених порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін;
- надавати органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання обов`язкові для виконання приписи про усунення порушень вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін.
Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що відсутність питань у направленні на перевірку, відсутність факту належного витребування будь-якої документації, визначеної ст. 18 Закону № 5007-VI, відсутність такої документації в матеріалах справи, свідчить про те, що відповідач здійснив перевірку поза межами наданих йому повноважень. Відповідач не здійснив перевірку визначених законом документів та фактично не мав права на їх перевірку в межах здійснюваного ним заходу, а уповноважені на перевірку посадові особи, всупереч абз. 9 ч. 2 ст. 5 Закону № 877-V, самостійно визначили питання, щодо яких вони здійснили перевірку.
Закон № 5007-VI не надає права відповідачу, як уповноваженому органу, не здійснюючи фактичну перевірку визначеної законом документації, встановлювати наявність порушень у діяльності суб`єкта господарювання на підставі судових рішень.
Акт перевірки взагалі не містить будь-яких посилань на реквізити витребуваних та перевірених відповідачем документів, визначених ст. 18 Закону № 5007-VI, про застосування позивачем тарифу у визначені цим же актом перевірки періоди.
Натомість, відповідач мав повноваження перевірити, за яким саме тарифом позивачем фактично була продана у вказані періоди послуга, що ним надається. Встановлення органом місцевого самоврядування певного тарифу не є підтвердженням того, що саме його було застосовано і саме органи державного нагляду, в даному випадку - відповідач, мають повноваження перевірити, чи продана послуга саме за встановленим тарифом, а не будь-яким іншим. 
Відповідач обмежився висновками вищевказаних судових рішень, що не відповідає змісту та об`єму його повноважень відповідно до ст. 18 Закону № 5007-VI.
Так, у матеріалах справи, також, відсутні докази на підтвердження висновку відповідача щодо застосування позивачем тарифу на послуги, які не встановлені рішенням органу місцевого самоврядування в період з 21.12.2018 по 31.01.2019. Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що рішенням органу місцевого самоврядування встановлюється тариф на послуги та структура тарифу. В матеріалах справи також відсутні отримані відповідачем докази на підтвердження застосування позивачем певного тарифу у цей період, його розмір та суму отриманих коштів за надані послуги.
При цьому, відповідач на надає жодних пояснень тому факту, що оскаржуваний припис № 187 обґрунтовується судовими рішеннями, які скасовані постановою Верховного суду від 12.06.2019 року в справі № 826/8441/17.
Відповідно, відсутні взагалі будь-які підстави вважати що у періоди, які ймовірно перевірені відповідачем, позивачем застосований тариф, не встановлений органом місцевого самоврядування.
Отже, вимога відповідача щодо виконання позивачем пункту 1 припису № 187, який ґрунтується на скасованих Верховним судом судових рішеннях та висновках акта перевірки про застосування позивачем певного тарифу без перевірки документації про те, який саме тариф застосувався, є протиправною. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неможливості застосування санкцій приписом, оскільки ч. 2 ст. 20 Закону № 5007-VI визначає застосування до суб`єкта господарювання саме адміністративно-господарської санкції у вигляді повернення необґрунтовано одержаної виручки споживачам.
Водночас, відповідно до ч. 8 ст. 7 Закону № 877- V встановлено, що приписом є обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання.
Адміністративно-господарськими санкціями є заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності та ліквідацію його наслідків, які згідно зі ст. 238 Господарського кодексу України можуть бути застосовані до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 239 Господарського кодексу України органи державної влади, відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання такі адміністративно-господарські санкції: вилучення прибутку (доходу); адміністративно-господарський штраф; стягнення зборів (обов`язкових платежів); застосування антидемпінгових заходів; припинення експортно-імпортних операцій; застосування індивідуального режиму ліцензування на умовах та в порядку, визначених законом; зупинення дії ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання певних видів господарської діяльності; анулювання ліцензії (патенту) на здійснення суб`єктом господарювання окремих видів господарської діяльності; обмеження або зупинення діяльності суб`єкта господарювання; ліквідація суб`єкта господарювання; інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI визначається застосування до суб`єкта господарювання санкцій у вигляді вилучення необґрунтовано одержаної виручки та штрафу у розмірі 100 відсотків необґрунтовано одержаної виручки.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону № 5007-VI - необґрунтовано одержана виручка є такою, що становить позитивну різницю між фактичною виручкою від продажу (реалізації) товару та виручкою за цінами, сформованими відповідно до запровадженого способу регулювання.
Враховуючи, що відповідачем обчислена очікувана сума перерахунку мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості послуг, вказана вимога відповідача містить ознаки санкцій, оскільки передбачає повернення грошових коштів.
У свою чергу, акт перевірки та припис № 187 не містять будь-яких посилань на встановлення факту одержання позивачем необґрунтованої виручки та її розрахунків, а документація про встановлення факту та суми такої виручки до матеріалів справи відповідачем також не подана. 
Посилання скаржника в апеляційній скарзі, на наявність додатків 1, 2 та 3 до акта перевірки, і, відповідно, на невідповідність висновків суду першої інстанції з цього питання фактичним обставинам справи, є необґрунтованими з огляду на наступне.
Так, в матеріалах справи наявний поданий позивачем документ - додаток 1 із назвою «Тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій по КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва», який містить підпис та ініціали « ОСОБА_2 ».
Натомість, відповідачем, до матеріалів справи, подана копія додатку 1, зміст якої збігається із змістом копії додатку 1, поданої позивачем. Також, відповідачем, подано копію додатку 1, що містить назву «Розрахунок різниці тарифів плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно розпоряджень КМДА від 30.04.20192015 № 442 та від 06.06.2017 № 668», який підписаний трьома посадовими особами відповідача. Доказів вручення позивачу примірника такого додатку 1 під час вручення примірника акта перевірки матеріали справи не містять. У додатку 1 відсутні посилання на акт перевірки, складений відповідачем та його реквізити. Сам акт перевірки складений на п`яти аркушах і вручений посадовій особі позивача 15.02.2019.
Про складення такого додатку 1 акт перевірки № 572-10 жодних посилань не містить, оскільки в абз. 2 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» міститься напис наступного змісту - «Згідно наданих під час перевірки даних на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва»», обліковується 612 багатоквартирних житлових будинків, загальною площею квартир 4539,978 тис. м.2, з яких загальна площа квартир розташованих на першому поверсі складає 426,851 тис. м2 (додаток 1)». 
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що зміст складеного відповідачем додатку 1 мав полягати виключно у інформації про кількість будинків на балансі позивача, їх загальну площу та загальну площу квартир на першому поверсі.
Відповідно, додаток 1 «Розрахунок різниці тарифів плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій згідно розпоряджень КМДА від 30.04.2015 № 442 та від 06.06.2017 № 668», не може вважатися таким, що складений за результатами проведеної перевірки позивача.
Документ із назвою «Додаток 3» в матеріалах справи взагалі відсутній, акт перевірки не містить жодної інформації про складення такого додатку під час здійснення перевірки.
Також, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача з посиланням на ч. 2 ст. 12 Закону № 5007-VI щодо економічної обґрунтованості державних регульованих цін, якою обґрунтовується правомірність виданого припису № 187.
Так, відповідно до норми вищевказаної статті, державні регульовані ціни повинні бути економічно обґрунтованими (забезпечувати відповідність ціни на товар витратам на його виробництво, продаж (реалізацію) та прибуток від його продажу.
У матеріалах справи відсутні будь-які докази про витребуванням відповідачем від позивача документації про розрахунок ним планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку (по кожному будинку окремо). Не подані такі докази відповідачем і до матеріалів справи. Акт перевірки не містить будь-яких посилань на реквізити таких документів та не містить детального опису виявлених порушень за результатами їх дослідження.
Відповідно до п. 2 припису № 187 від позивача вимагається, за період з 01.02.2016 по 31.01.2019, здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості послуги прибирання прибудинкової території та за послуги прибирання та вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, в які включено площу, яка закріплена на прав повного господарського відання за КП «Шляхо-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» у м. Києві на підставі Наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 21.02.2002 № 23 (очікувана сума перерахунку становить 2 852 364,97 грн.) у термін до 21.03.2019.
В абзаці 6 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що до складової розрахунку тарифу на послуги прибирання прибудинкової території та на прибирання та вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, в які включено площу, яка закріплена на прав повного господарського відання за КП «Шляхо-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Оболонського району» у м. Києві на підставі Наказу Головного управління з питань майна Київської міської державної адміністрації від 21.02.2002 № 23 (додаток № 2).
В абзаці 7 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що таким чином, позивач, в період з 01.02.2016 по 31.01.2019 порушено вимоги щодо формування тарифу на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій: за послугу прибирання прибудинкової території та за послугу прибирання та вивезення снігу, посипання частини прибудинкової території, призначеної для проходу та проїзду, протиожеледними сумішами, власникам квартир, мешканцям будинків Оболонського району м. Києва.
Колегія суддів відхиляє аргументи відповідача, щодо помилковості висновків суду першої інстанції про те, що містобудівна та землевпорядна документація, а також інша документація, відповідачем не витребувана і не досліджена. Безпідставними є і посилання відповідача на пункти 48 та 49 постанови Верховного суду від 12.06.2019 у справі № 826/8441/17, оскільки у вказаних пунктах чітко зазначено про те, що Верховний суд не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій стосовно ненадання містобудівної та землевпорядної документації під час розгляду ними справи. При цьому, колегія суддів зауважує, що межах здійсненої відповідачем перевірки та враховуючи норми ст. 18 Закону № 5007-VI саме відповідач не був позбавлений права витребувати таку документація, однак не зробив цього. Матеріали справи та акт перевірки не містять будь-яких посилань на реквізити такої документації та факти, що встановлені за результатами її дослідження.
Відповідно, також безпідставними є посилання відповідача на відсутність певних актів обмірів, оскільки актом перевірки цього не встановлено.
Суд апеляційної інстанції також вважає, що в контексті змісту поняття «формування ціни», визначеного Законом № 5007-VI та приписів Порядку № 869 (пункти 1, 2, 5-7, 20) відповідач наділений повноваженнями на перевірку обґрунтованості здійснених позивачем розрахунків витрат на послугу прибирання прибудинкової території та послугу з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами. 
Зважаючи на період, за який відповідач встановив порушення з боку позивача, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що це період дії двох розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), якими встановлені тарифи на вказані послуги - № 442 від 30.04.2015 та № 668 від 06.06.2017, а здійснення виконавцем розрахунків витрат на вказані послуги є передумовою встановлення органом місцевого самоврядування тарифу.
Відповідно п. 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) визначено, що витрати з прибирання прибудинкової території (Впт) визначаються за формулою Впт=(Оз+Вф+Н+М+І):Пз, де Оз  - заробітна плата; Вф  - відрахування із заробітної плати внесків до Пенсійного фонду України та інших фондів соціального страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Пз  - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку).
Отже, Порядок № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) взагалі не передбачав включення до розрахунку витрат будь-яких інших площ, ніж сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку).
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на застосування позивачем певного коефіцієнту на ґрунтується на висновках акта перевірки, не обґрунтовує правомірності його висновків та не спростовує протиправності пункту 2 припису № 187. 
Додаток 2 має назву «Розрахунок зменшення приведених площ житлових будинків внаслідок передачі окремих тротуарів на баланс ШЕДів», а позивач посилався на те, що не отримував від відповідача, разом із примірником акта перевірки, примірник додатку 2.
Акт перевірки складений на 5 аркушах і саме його примірник був вручений заступнику директора Баніту В. Ю. Доказів про вручення позивачу примірника додатку 2 матеріали справи не містять. Отже, колегія суддів вважає суду першої інстанції з цього питання обґрунтованими.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що у додатку 2 відповідачем застосований тариф, встановлений Розпорядженням № 442, що, з урахуванням періоду (з 01.02.2016 по 31.01.2019) свідчить про незаконність здійснених відповідачем розрахунків, оскільки у вказаний період позивач застосовував два різні тарифи, встановлені органом місцевого самоврядування - Розпорядженнями № 442 та № 668. 
Колегія суддів погоджується із вказаними доводами позивача про те, що відповідач не надав жодних обґрунтувань підстав вимоги у позивача здійснити перерахунки споживачам, згідно Розпорядження № 442 за період, в який діяло Розпорядження № 668.
Згідно абз. 1 п. 2 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій - вартість надання таких послуг, розрахована на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість. 
З урахуванням приписів абзаців 1 та 3 п. 2, п. 7 Порядку (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) суд доходить висновку, що визначення відповідачем дати порушення позивачем порядку формування тарифу починаючи з 01.02.2016 року є безпідставним, оскільки станом на цю дату позивач не здійснював розрахунок витрат у відповідності до п. 7 Порядку № 869. 
При цьому відповідачем, у встановлений законодавством порядок та спосіб, не витребувані документи що свідчать про здійснення позивачем розрахунків таких витрат та подання їх до органу місцевого самоврядування для визначення вартості надання послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та встановлення тарифу. Не витребувана, по кожному будинку окремо, документація, що необхідна була для розрахунку таких витрат і була покладена в їх основу.
Схеми прибирання прибудинкової території, на які посилається відповідач, не можуть вважатися документацією, на підставі якої позивач здійснює розрахунки витрат на послугу прибирання прибудинкової території. Доказів іншого відповідачем не надано. При цьому, апеляційна інстанція зазначає, що акт перевірки не містить будь-яких посилань на такі схеми, їх реквізити та факти, встановлені за результатами їх дослідження.
Отже, висновки відповідача щодо включення позивачем до складової розрахунку тарифу площ тротуарів у період з 01.02.2016 по 05.06.2017 (останній день дії тарифу, встановленого Розпорядженням № 442) є безпідставними та не підтверджуються наявними у справі доказами.
Щодо послуги з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що п. 20 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 442) визначено наступне: витрати з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами визначається на підставі даних калькуляції, складеної з урахуванням індивідуальних норм прибирання і вивезення снігу та посипання протиожеледними сумішами, що затверджені органом місцевого самоврядування, залежно від площі території, з якої вивозиться сніг, відстані до пунктів звалищ, вартості вивезення, а також фактичної площі посипання зазначеної частини прибудинкової території.
В акті перевірки та оскаржуваному приписі № 187 взагалі відсутні посилання на порушення позивачем п. 20 Порядку № 869. Під час проведеної відповідачем перевірки документація, яка була покладена в основу розрахунків виконавцем витрат з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами, в тому числі містобудівна та землевпорядна документація, у встановлений законодавством порядок та спосіб не витребувана та не досліджена, посилання на неї в акті перевірки та оскаржуваному приписі також відсутні, до матеріалів справи відповідачем не подані.
06.06.2017 року розпорядженням № 668 затверджені нові тарифи на послугу прибирання прибудинкової території та на послугу з прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами.
Згідно абз. 1 п. 2 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668) тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій є сукупною (загальною) вартістю надання таких послуг, розрахованою на основі економічно обґрунтованих планованих (нормативних) витрат з урахуванням планового прибутку та податку на додану вартість або єдиного податку. 
Відповідно до п. 7 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668), витрати з прибирання прибудинкової території (ручним та механізованим способами) визначаються за відповідною формулою, де Вр  - витрати з прибирання прибудинкової території без залучення спеціалізованих машин (механізмів) (ручним способом); Вм - витрати з прибирання прибудинкової території із залученням спеціалізованих машин (механізмів) (механізованим способом); Пз  - сумарна загальна площа (зазначена у технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) квартир (житлових приміщень у гуртожитку) та нежитлових приміщень у житловому будинку (гуртожитку) (якщо в технічному паспорті житлового будинку (гуртожитку) не відображені та невідкореговані площі, необхідні для розрахунку тарифу на послуги, застосовуються площі, які зазначені в актах, складених за результатами проведених обмірів житлового фонду); Оз  - заробітна плата; Вф  - сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; Н - накладні витрати; М - матеріальні витрати; І - обов`язкові платежі до бюджету; Ппт - площа прибудинкової території, яка прибирається механізованим способом; Нпрт  - норматив (норма) прибирання одиниці площі прибудинкової території спеціалізованими машинами (механізмами); Вм1  - вартість машино-години роботи спеціалізованих машин (механізмів).
Згідно п. 20 Порядку № 869 (в редакції станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668) витрати на прибирання і вивезення снігу, посипання призначеної для проходу та проїзду частини прибудинкової території протиожеледними сумішами (зимове прибирання) (Вптз) визначаються з урахуванням діючих норм часу на виконання зазначених робіт, матеріально-технічних ресурсів та фактичної площі посипання частини прибудинкової території за формулою Вптз  = (Врз  + Вмз) : Пз, Врз  = Оз  + Вф  + Н + М + І, Вмз  = (Ппт  х Нпрт) х Вм1, де Врз  - витрати із зимового прибирання прибудинкової території без залучення спеціалізованих машин (механізмів) (ручним способом); Вмз  - витрати із зимового прибирання прибудинкової території із залученням спеціалізованих машин (механізмів). У разі виконання зазначених робіт на умовах субпідряду витрати визначаються з урахуванням положень пункту 6 цього Порядку.
Містобудівна та землевпорядна документація, а також інша документація, що підтверджує здійснення позивачем розрахунків витрат на послуги у відповідності до положень вказаних пунктів Порядку № 869 станом на дату встановлення тарифу розпорядженням № 668 відповідачем також не витребувана і не досліджена, посилання на неї в акті перевірки № 572-10 відсутні, в матеріали справи така документація також не подана відповідачем в якості доказів. 
При цьому колегія суддів погоджується з тим, що відповідачем не доведено, що містобудівна та землевпорядна документація має містити або містить інформацію, що необхідна для розрахунку витрат відповідно до формул, визначених вищевказаними пунктами Порядку № 869.
Схеми прибирання прибудинкових територій не є містобудівною та землевпорядною документацією в контексті приписів Законів № 3038-VI та № 858-IV. Більше того, відповідачем до матеріалів справи подано тільки копії 4-х таких схем, використання яких заперечується позивачем. Матеріалами справи та планової перевірки не підтверджується використання таких схем під час розрахунку витрат на вищевказані послуги. Копії, що надані відповідачем, не завірені у встановленому законодавством порядку.
Крім цього, суд зауважує, що посилання відповідача (стор. 26-27 апеляційної скарги) на питання, що були поставлені позивачу під час перевірки та документи, витребувані для їх перевірки, не мають жодного доказового значення, оскільки такі документи в матеріалах справи відсутні взагалі, в порушення ст. 77 КАС України відповідачем до матеріалів справи не подані, їх реквізити в акті перевірки не зазначені.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного припису в частині пункту 2. 
Відповідно до п. 3 припису від позивача вимагається, за період з 01.02.2016 по 31.01.2019, здійснити перерахунки мешканцям будинків Оболонського району м. Києва вартості не виконаних робіт з обслуговування вентиляційних каналів (очікувана сума перерахунку становить 8  399  611 грн. 18 коп.) у термін до 21.03.2019.
В абз. 8 третьої колонки «Детальний опис виявленого порушення» розділу «Порушення вимог законодавства, виявлені під час перевірки» акта перевірки зазначено, що під час перевірки не надано підтверджуючих документів, щодо надання взагалі послуги з обслуговування димовентиляційних каналів за період з 01.02.2016 по 31.01.2019.
В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що в ході перевірки Головним управлінням встановлено, що між позивачем та КП «Київжитлоспецексплуатація» укладені Договори про надання послуг з технічного обслуговування димових та вентиляційних каналів від газових приладів (газових колонок, печей) лише по 32 житловим будинкам, в яких немає централізованого постачання гарячої води, а її нагрівання відбувається від газових колонок. Також, відповідач посилається на те, що позивач не мав дозвіл на проведення робіт з оглядом, ремонтом та чищенням вітропроводів, а відсутність дозволу не надає права на складення актів огляду вентиляційних каналів.
Такі доводи відповідача не заслуговують на увагу, оскільки акт перевірки та припис № 187 не містить опису зазначених відповідачем фактів і вони під час перевірки не встановлені.
У свою чергу, позивач зазначав, що на вимогу від 04.02.2019 року, ним було надано копії договорів з виконавцем послуг з обслуговування димових та вентиляційних каналів та актів наданих послуг до відповідних договорів, про що свідчать реєстри наданих документів, підписані уповноваженими представниками відповідача.
Як свідчить доданий до матеріалів справи позивачем Реєстр наданих документів для перевірки членам комісії Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві від 05.02.2019, з підписами посадових осіб Відповідача - Курочки О.Л. та Бондаренка І.О.,  позивачем було надано копії підтверджуючих документів наданих послуг, а саме: договорів з виконавцем послуг з обслуговування димових і вентиляційних каналів та актів наданих послуг до відповідних договорів. 
Також, позивачем додано і до матеріалів справи вказані копії договорів на надання послуг з технічного обслуговування димових і вентиляційних каналів від газових приладів та копії актів здачі-приймання виконаних робіт до договорів на надання послуг з технічного обслуговування димових і вентиляційних каналів від газових приладів (клопотання про долучення доказів у поряду ст. 79 КАС України від 27.03.2019 № 463-1380).
Посилання відповідача на відсутність у позивача, з 01.01.2016 по 21.09.2017, дозволу на проведення робіт з оглядом, ремонтом та чищенням вітропроводів та ненадання документів щодо виконання робіт з прочищення вентиляційних каналів, які виконувалися штатними працівниками позивача обґрунтовано відхилені судом першої інстанції, оскільки питання наявності чи відсутності відповідних дозволів не було питанням, що зазначено у направленні на перевірку, а згідно п. 3.2 акту перевірки документи дозвільного характеру, необхідність одержання яких передбачено Законом, до перевірки не вимагались. Так само, документи щодо виконання робіт з прочищення вентиляційних каналів, які виконувалися штатними працівниками позивача, під час перевірки не вимагались.
Під час перевірки дотримання вимог щодо формування, встановлення та застосування державних регульованих цін позивачем, відповідач мав повноваження дослідити, яким чином розраховувались витрати на вказані послуги та чи надається послуга за встановленою ціною.
Відповідно до п. 16 Порядку № 869, витрати з обслуговування димових та вентиляційних каналів (Вдвк) визначаються за певною формулою. У акті перевірки відсутні будь-які посилання на не застосування або порушення позивачем вказаної формули.
Крім того, суду не надано доказів розрахунків відповідачем «очікуваної суми перерахунку» в сумі 8  399  611,18 грн. Документи, що свідчать про розрахунки цієї суми під час перевірки позивача не складались, докази про вручення таких розрахунків позивачу в матеріалах справи відсутні.
Отже, з урахуванням змісту терміну «застосування ціни» та вимог ст. 18 Закону № 5007-VI, враховуючи приписи Закону № 877-V щодо вимог, які ставляться до розпорядчих документів органу державного нагляду та зважаючи на наявні у справі докази, відповідач фактично не здійснював перевірку застосування позивачем ціни щодо послуги з технічного обслуговування димових і вентиляційних каналів. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно безпідставності посилань відповідача на Правила дорожнього руху, що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, оскільки вказаний нормативно-правовий акт встановлює єдиний порядок дорожнього руху на всій території України і не встановлює та не врегульовує правовий режим формування та обслуговування прибудинкових територій навколо житлових будинків, не унормовує зміст терміну «прибудинкова територія». Актом перевірки не встановлено порушення позивачем будь-яких норм вказаних Правил.
Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду, оскільки  оскаржуваний припис № 187 є протиправним, а вимоги відповідача незаконними.
Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 липня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                            Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 10.11.2020 року