Постанова
Іменем України                                             
 
09 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 622/1148/13-ц
провадження № 61-36460св18   
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,         
 
учасники справи:
 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за зустрічним позовом - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року у складі судді Шабас О. С. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року                    у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2012 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось  до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що 22 грудня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 888/06-КВ, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 22 100,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних. 
Відповідно до договору від 30 червня 2010 рокупро передачу активів та кредитних зобов`язань, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України, ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ.
Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує,                 у зв`язку з чим утворилась заборгованість.
Станом на 23 червня 2014 року розмір заборгованості становив             293 660,46 грн, яка складається із: 185 583,15 грн заборгованості за кредитом, 108 077,31 грн заборгованості за відсотками.
 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором                  у розмірі 293 660,46 грн.
 
У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати недійсними пункти 1.6 і 1.8 кредитного договору від 22 грудня           2006 року № 888/06-КВ, укладеного між ним та ТОВ «Укрпромбанк», з дати укладення; зменшити суму боргу за цим кредитним договором на незаконно нараховану комісію в розмірі 3 459,76 грн; визнати недійсним пункт 5.4 кредитного договору; зменшити суму боргу за кредитним договором на незаконно нараховану комісію в розмірі 2 373,94 грн; визнати неправомірним та не передбаченим законом нарахування процентів після пред`явлення                   ПАТ «Дельта Банк» позову до Золочівського районного суду Харківської області; зменшити суму боргу за кредитним договором на суму незаконно нарахованих процентів у розмірі 47 402,14 грн; визнати таким, що кредитор ПАТ «Дельта Банк» прострочив; зменшити суму боргу за кредитним договором на суму нарахованих процентів за час прострочки кредитора               у розмірі 99 666,54 грн, визнати припиненими договори іпотеки та поруки.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 22 грудня 2006 року між ним та ТОВ «Укрпромбанк» укладений кредитний договір, за умовами якого він отримав кредитні кошти на поточні потреби в розмірі 22 100,00 дол. США, зі сплатою 13,5 % річних.
На забезпечення виконання зобов`язань 22 грудня 2006 року між                         ТОВ «Укрпромбанк», повним товариством «Ломбард «Корал» Подус                          і компанія» і ним укладено договір поруки № 888/06-КВ-П та іпотечний договір № 888/06-КВ/Z.
Відповідно до договору від 30 червня 2010 рокупро передачу активів та кредитних зобов`язань, укладеного між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України, ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ.
Останні платежі він здійснив 09 квітня 2010 року.
29 вересня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пунктів 6.2, 6.3 кредитного договору звернувся до суду             з позовом про стягнення з нього заборгованості. Використавши своє право достроково стягнути з позичальника заборгованість за кредитним договором, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, отже, строк дії кредитного договору закінчився датою звернення з позовом до суду, тобто 29 вересня 2012 року, а між сторонами існують лише боргові зобов`язальні правовідносини й банк не має права стягувати з нього проценти за користування кредитом після подачі позову до суду.
Крім того, встановивши у пункті 1.6 кредитного договору комісію щодо сплати за надання кредиту і видачу кредиту, банк фактично збільшив проценти за користування кредитом, а тому умови кредитного договору               є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними.
Проценти, передбачені пунктом 5.4 кредитного договору, за своєю правовою природою підпадають під визначення неустойки, а саме пені. У свою чергу пунктом 5.2 кредитного договору сторони вже передбачили нарахування пені в розмірі двох облікових ставок НБУ від несплаченої боржником суми за кожний день прострочення.
Таким чином, він сплатив 2 373,94 грн додаткової комісії, які повинні бути направлені на зменшення суми боргу за кредитом.
Також ПАТ «Дельта Банк» не повідомив його про зміну кредитора та реквізити для сплати коштів у рахунок отриманого кредиту.
Крім того, банк пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимог до поручителя, а тому порука є припиненою.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
3устрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року рішення Золочівського районного суду Харківської області від 10 грудня     2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором станом на 23 червня 2014 року в сумі 293 660,46 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 185 583,15 грн та заборгованості за відсотками у сумі 108 077,31 грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду в частині залишення без розгляду зустрічного позову                ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині повернуто до Золочівського районного суду Харківської області для розгляду. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                      і кримінальних справ від 13 серпня 2015 року рішення Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року в частині позову ПАТ «Дельта Банк»  до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без змін.
 
Рішенням Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано доказів невідповідності умов кредитного договору загальним вимогам чинності правочину, що передбачені статтею 203 ЦК України, а тому відсутні правові підстави для визнання недійсними пунктів 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору та відповідно зменшення розміру заборгованості за кредитним договором.
Також суд першої інстанції відмовив у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірним нарахування процентів після пред`явлення                   ПАТ «Дельта Банк» позову до суду та зменшення суму боргу за кредитним договором на суму незаконно нарахованих процентів, оскільки рішенням Апеляційного суду Харківської області від 27 травня 2015 року з ОСОБА_1 стягнута заборгованість за кредитним договором, яка утворилась станом на 23 червня 2014 року.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що позивач не довів позовних вимог про визнання договору іпотеки припиненим.
 
Додатковим рішенням Золочівського районного суду Харківської області        від 17 липня 2017 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про припинення поруки відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про припинення поруки, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав доказів, що банк пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя за кожним щомісячним платежем. 
При цьому ПАТ «Дельта Банк» вимоги до поручителя ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» у цій справі не пред`являло, стороною у цій справі поручитель не був.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року рішення Золочівського районного суду Харківської області від 06 квітня        2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог          ОСОБА_1 .   
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди не врахували, що пред`явлення банком вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності.
Вказував на те, що 17 грудня 2015 року він подав заяву про застосування строку позовної давності до вимог банку, однак суди її не розглянули.
Суди не врахували, що пункти 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору не відповідають вимогам частини першої статті 203 ЦК України, оскільки вказаними умовами банк встановив комісію за надання кредиту і видачу кредиту.
Банк не надав суду доказів повідомлення його про зміну кредитора.
Суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом апеляційної інстанції, чим порушено його право на участь у судовому розгляді.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2018 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
 
У строк, визначений судом, заявник усунув недоліки касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Журавель В. І. (суддя-доповідач),            Антоненко Н. О., Русинчука М. М., справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 листопада 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Гулька Б. І., Луспеника Д. Д., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 грудня 2020 року справу призначено колегії суддів у складі: Луспеника Д. Д., Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
22 грудня 2006 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 888/06-КВ, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 22 100,00 дол. США зі сплатою           13,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк                     з 22 грудня 2006 року по 21 грудня 2016 року. Мета кредитування - споживчі потреби.
 
Відповідно до пункту 1.6 кредитного договору комісія за надання кредиту - 2,1 % від суми кредиту.
 
Пунктом 1.8 кредитного договору передбачена комісія за видачу готівкових коштів - 1 % від суми кредиту.
 
Згідно з пунктом 5.4 кредитного договору, у разі несвоєчасної сплати щомісячних фіксованих платежів (основної суми боргу та /або відсотків) позичальник сплачує банку комісію за обслуговування простроченої заборгованості у розмірі 3 % від суми простроченої заборгованості за обов`язковими щомісячними платежами за кожний день прострочення платежу.
 
На забезпечення виконання основного зобов`язання 22 грудня 2006 року      між ТОВ «Укрпромбанк», ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» та          ОСОБА_1 укладений договір поруки № 888/06-КВ-П, згідно з умовами якого ПТ «Ломбард «Корал» Подус і компанія» поручився перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором             від 22 грудня 2006 року № 888/06-КВ, за яким останній зобов`язаний                      до 21 грудня 2016 року повернути кредит у розмірі 22 100 дол. США, сплатити проценти та штрафні санкції у розмірі і  випадках, визначених кредитним договором.
 
30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк».
 
Відповідно до пункту 4.1 зазначеного договору в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов`язань перед Національним банком України, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов`язаннях.
 
Згідно з пунктом 4.2 кредитного договору внаслідок передачі                                 ТОВ «Укрпромбанк» ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість                  ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитними та забезпечувальними договорами. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі -               у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог                                і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин              є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) .
 
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі
№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів»                      (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору                                    є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається                 у  нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Відомостями про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
 
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону,                                є нікчемною.
 
Згідно з пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
 
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то такі дії, а також супроводження кредиту не є самостійними послугами, які зумовлюють сплату позичальником коштів за це. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, здійснюється банком у своїх інтересах при реалізації ним своїх прав за кредитним договором,              а тому такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.
 
Встановлення платежів за такі послуги заборонено нормативно-правовими актами, а тому на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавалися.
 
Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, яким  відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсними пунктів 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та не надав належної правової оцінки відповідності вказаних пунктів кредитного договору положенням Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду            у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня            2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
 
Положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісії за управління кредитом (пункти 1.6, 1.8, 5.4 кредитного договору)            є нікчемними, оскільки ці платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки                          і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктом 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України                     від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.
 
При наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
Подібні висновки викладені у постановах Великої Палата Верховного Суду      від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження                              № 12-304гс18).
 
У пунктах 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не               є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин                             є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
У пунктах 69-73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня     2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не                   є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону не врахував, що умови договору (пункти 1.6, 1.8, 5.4) про сплату комісії у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту суперечать приписам частини третьої статті 55 Закону України «Про банки          і банківську діяльність», частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок, що свідчить про нікчемність зазначеного положення договору. 
 
Також, посилаючись на відсутність підстав для визнання неправомірним нарахування банком відсотків після пред`явлення банком позову про дострокове стягнення заборгованості, апеляційний суд не врахував таке.
 
Так, звертаючись до суду з цим позовом, позивач, зокрема, посилався на те, що банк неправомірно нарахував відсотки після пред`явлення позову до нього про стягнення кредитної заборгованості.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
 
Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. 
 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
 
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду, відступивши від правового висновку Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі                     № 6-1206цс15, дійшла висновку, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором, який змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився.
 
Зі зверненням банку до суду у жовтні 2012 року з вимогою про дострокову сплату усієї заборгованості у повному обсязі, банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором                  з грудня 2016 року на жовтень 2012 року.
 
Отже, право банку нараховувати проценти припинилось зі спливом строку дії кредитного договору, на що апеляційний суд уваги не звернув.
 
Крім того, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права.
Так, ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилається на те, що суд апеляційної інстанції не повідомив його про розгляд справи, судові повістки він не отримував.
 
Перевіряючи доводи касаційної скарги щодо неналежного повідомлення судом про розгляд справи, колегія суддів виходить із такого.
 
Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України 2004 року встановлено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні                  з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
 
Частиною третьою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
 
Згідно з частиною четвертою вказаної статті судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а в разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
 
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини                                         і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України                 є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію в справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
 
Отже, неналежне повідомлення про час та місце розгляду справи є порушенням вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
 
Судові повістки про повідомлення дати та часу проведення судових засідань у суді апеляційної інстанції надсилались ОСОБА_1 , але були повернуті до апеляційного суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання»                      (т. 3, а. с. 116-117, 120-121, 131-132).
 
Вказане не є належним повідомленням про дату судового розгляду, що узгоджується, як з нормами ЦПК України, які врегульовують процедуру судових викликів, так і з правовим висновком, який міститься у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                                 № 461/10610/13-ц (провадження № 14-108цс19), згідно з яким повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» чи «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення» не                     є доказом належного інформування про час і місце розгляду справи.
 
Отже, з вищевказаного вбачається, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у суді апеляційної інстанції,            у зв`язку з чим порушено право на справедливий судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд                 є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий  	Д. Д. Луспеник    	
Судді:   	І. А. Воробйова     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Ю. В. Черняк