ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

19 жовтня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 739/1790/19
Головуючий у першій інстанції – Іващенко А. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/488/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Скрипки А.А.
суддів: Бечка Є.М., Губар В.С.

сторони: 
позивач Акціонерне товариство комерційний банк ”ПриватБанк”
відповідач ОСОБА_1 

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” на заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області у складі судді Іващенко А.І. від 11 грудня 2019 року, місце ухвалення рішення м.Новгород-Сіверський, у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
                               
                             В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк ”ПриватБанк” звернулось до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 30.08.2017 року у розмірі 29 583 грн. 05 коп., яка складається із наступного: 16 876 грн. 41 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 9 871 грн. 93 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;  949 грн. 80 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками ; 0,00 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф  (фіксована частина), 1 384 грн. 91 коп. - штраф (процентна складова). Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути на свою користь із відповідача, а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви. Вимоги заявленого позову Акціонерне товариство комерційний банк ”ПриватБанк” обґрунтовувало тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору №б/н  від  30.08.2017  року,  ОСОБА_1   було надано кредит у розмірі 12 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписанням заяви разом з ”Умовами та Правилами надання банківських послуг” та ”Тарифами Банку”, які викладені на відповідному банківському сайті, відповідач підтвердив свою згоду на те, що між ним та позивачем укладено договір про надання банківських послуг. Позивач вказує, що у зв`язку із порушеннями відповідачем зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 станом на 15.07.2019 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 583 грн. 05 коп., яка складається із наступного: 16 876 грн. 41 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 9 871 грн. 93 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту;  949 грн. 80 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф  (фіксована частина), 1 384 грн. 91 коп. - штраф (процентна складова). Вказану суму заборгованості позивач просив стягнути на свою користь із відповідача, а також відшкодувати понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Заочним рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.08.2017 року у розмірі 16 876 грн. 41 коп., яка складається з наступного: 16 876 грн. 41 коп. - заборгованість за тілом кредиту. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” судові витрати у розмірі пропорційного розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 095 грн. 73 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог судом відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк ”ПриватБанк” просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року в частині відмови у стягненні суми заборгованості за кредитним договором, а саме, в частині відмови судом у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту, відсотків, штрафів, та ухвалити у вказаній частині позовних вимог нове рішення, яким позов Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” у вказаній частині задовольнити. Доводи апеляційної скарги вказують, що у оскаржуваній частині заочне рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального і матеріального права, без всебічного та повного дослідження всіх обставин справи, при цьому має місце невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з ’’Умовами та Правилами надання банківських послуг’’ та ’’Тарифами Банку’’, які викладені на відповідному банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на статті 526, 599, 1054 ЦК України, стверджують, що банк надав відповідачу кредит, який відповідач не повернув, і за даних обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту. Доводи апеляційної скарги вказують, що є необґрунтованим та помилковим посилання суду першої інстанції при відмові у задоволенні частини позовних вимог АТ КБ ’’ПриватБанк’’ на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки вказаний висновок було висловлено Великою Палатою Верховного Суду у іншій цивільній справі, за наявності інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувались такі умови договору, як  погоджені між сторонами у належний спосіб. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку. Доводи апеляційної скарги в обґрунтування вимог заявленого банком позову містять в собі посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2019 року у справі №428/2873/17, а також у постанові від 08.07.2019 року у справі №923/760/18. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на ч.1 статті 1048, статтю 1054 ЦК України, статтю 49 Закону України ’’Про банки і банківську діяльність’’, стверджують, що суд першої інстанції, встановивши що банк надав позивачу кредит, а відповідач його не повернув, безпідставно відмовив у задоволенні вимог заявленого банком позову щодо стягнення на користь позивача відсотків по кредиту. Доводи апеляційної скарги вказують, що необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає стаття 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на статтю 549; ч.1 статті 550; ч.1, ч.2 статті 551; ч.1 статті 624 ЦК України, зазначають про безпідставність висновку заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року в частині відмови у задоволенні вимог заявленого банком позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафів. Доводи апеляційної скарги звертають увагу на ту обставину, що позивачем не заявлялась позовна вимога про стягнення з відповідача пені, тому є безпідставним посилання суду першої інстанції на статтю 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.                            

В частині задоволення вимог заявленого банком позову заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року АТ КБ ’’ПриватБанк’’ не оскаржується. 

Відповідно до ч.1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За даних обставин, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року у оскаржуваній АТ КБ ’’ПриватБанк’’ частині, тобто, в частині відмови судом у задоволенні позовних вимог АТ КБ ’’ПриватБанк’’. 

Згідно приписів ч.1 статті 369 ЦПК України, справа за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” на заочне рішення рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.  

Відповідно до ч.13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони даного спору обізнані про наявність ухвал апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження у справі та про призначення справи до розгляду в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) учасників справи.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що між сторонами даного спору 30.08.2017 року було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 12 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.  
30.08.2017 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.8).
Як вбачається із наданого позивачем суду розрахунку заборгованості відповідача за договором №б/н від 30.08.2017 року (а.с.7), станом на 15.07.2019 року, у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов укладеного із банком договору, сума заборгованості за даним договором становить 29 583 грн. 05 коп., яка складається із наступного: 16 876 грн. 41 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 9 871 грн. 93 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 949 грн. 80 коп. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; а також штрафи, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф  (фіксована частина), 1 384 грн. 91 коп. - штраф (процентна складова).

Матеріали справи містять в собі виписку по рахунку ОСОБА_1 за період з 25.05.2018 року по 01.01.2020 року  (а.с.63). 

Заочним рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором №б/н від 30.08.2017 року у розмірі 16 876 грн. 41 коп., яка складається з наступного: 16 876 грн. 41 коп. - заборгованість за тілом кредиту. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” судові витрати у розмірі пропорційного розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 095 грн. 73 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог судом відмовлено.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року в частині відмови у задоволенні вимог заявленого позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту, заборгованості за нарахованими відсотками та штрафів, фактичним обставинам справи та нормам права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року у вказаній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.   
Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з ’’Умовами та Правилами надання банківських послуг’’ та ’’Тарифами Банку’’, які викладені на відповідному банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на статті 526, 599, 1054 ЦК України, стверджують, що банк надав відповідачу кредит, який відповідач не повернув, і за даних обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту. Доводи апеляційної скарги вказують, що є необґрунтованим та помилковим посилання суду першої інстанції при відмові у задоволенні частини позовних вимог АТ КБ ’’ПриватБанк’’ на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки вказаний висновок було висловлено Великою Палатою Верховного Суду у іншій цивільній справі, за наявності інших правовідносин сторін, коли відповідачем заперечувались такі умови договору, як погоджені між сторонами у належний спосіб. Доводи апеляційної скарги зазначають, що відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку. Доводи апеляційної скарги в обґрунтування вимог заявленого банком позову містять в собі посилання на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2019 року у справі №428/2873/17, а також у постанові від 08.07.2019 року у справі №923/760/18. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на ч.1 статті 1048, статтю 1054 ЦК України, статтю 49 Закону України ’’Про банки і банківську діяльність’’, стверджують, що суд першої інстанції, встановивши що банк надав позивачу кредит, а відповідач його не повернув, безпідставно відмовив у задоволенні вимог заявленого банком позову щодо стягнення на користь позивача відсотків по кредиту. Доводи апеляційної скарги вказують, що необхідність сплати боржником процентів кредитору передбачає стаття 169 Кодексу європейського договірного права - акта міжнародної приватно-правової уніфікації, одного з основних європейських кодексів цивільного права. Доводи апеляційної скарги, з посиланням на статтю 549; ч.1 статті 550; ч.1, ч.2 статті 551; ч.1 статті 624 ЦК України, зазначають про безпідставність висновку заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року в частині відмови у задоволенні вимог заявленого банком позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафів.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року у вказаній оскаржуваній частині, виходячи із наступного.    
За змістом ч.1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.  
Відповідно до ч.1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Згідно ч.1 статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших  актів  цивільного  законодавства,  а  за  відсутності  таких  умов  та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ч.1 статті 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч.1,ч.2 статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно ч.1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що між сторонами даного спору 30.08.2017 року було підписано Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ’’ПриватБанку’’ (а.с.8). При цьому, у даній Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ’’ПриватБанку’’, процентна ставка не зазначена, також і відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Як вбачається із вимог поданої позовної заяви (а.с.2-6), АТ КБ ’’ПриватБанк’’, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, просив у тому числі, крім заборгованості за кредитом, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованість на нарахованими відсотками, в також штрафи, відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг.  
Обґрунтовуючи вимоги заявленого позову, АТ КБ ’’ПриватБанк’’, крім розрахунку кредитної заборгованості за договором від 30.08.2017 року, посилався також на Витяг з ”Умов та Правил надання банківських послуг’’ та на Витяг з ”Тарифів Банку”. 
При цьому необхідно зазначити, що матеріали справи не містять в собі належних та достатніх доказів у розумінні положень статей 77,80 ЦПК України відносно того, що саме Витяг з ”Умов та Правил надання банківських послуг’’ та Витяг з ”Тарифів Банку”, на які посилається позивач в обґрунтування вимог заявленого позову, були зрозумілими для відповідача, і що з даними документами відповідач ознайомився і погодився з  ними,  підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ’’ПриватБанку’’. В матеріалах справи також відсутні відповідні докази на підтвердження того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів містили в собі умови, зокрема, і щодо сплати неустойки (штрафів), саме у зазначених у даних документах, що додані позивачем до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
За даних обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

Наданий позивачем Витяг з ’’Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку’’, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору і щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання, як другої сторони до запропонованого договору.

Приймаючи до уваги вищенаведене, Витяг з ”Умов та Правил надання банківських послуг’’ та Витяг з ”Тарифів обслуговування кредитних карт ’’Універсальна’’”, які містяться в матеріалах справи, не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 30.08.2017 року шляхом підписання Анкети-заяви, оскільки вказані документи не містять в собі підпису відповідача. За даних обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які також обґрунтовано були прийняті до уваги судом першої інстанції при вирішенні даного спору по суті. 

Враховуючи вищезазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог заявленого позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача: 9 871 грн. 93 коп. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 949 грн. 80 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками; а також штрафів, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф  (фіксована частина), 1 384 грн. 91 коп. - штраф (процентна складова).

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на ч.1 статті 1048 ЦК України, вказують, що встановивши факт надання позивачем відповідачу кредиту, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні вимог заявленого позову в частині стягнення процентів.
Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 28.11.2019 року у оскаржуваній частині, виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із вимог поданої позовної заяви (а.с.3-5), Акціонерне товариство комерційний банк ”ПриватБанк” не заявляло позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів із визначенням їх розміру на рівні облікової ставки Національного банку України, відповідно до ч.1 статті 1048 ЦК України. За даних обставин,  у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для застосування вказаної норми права.    

За даних обставин, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року у вищевказаній оскаржуваній частині, а саме, в частині відмови судом першої інстанції у задоволенні вимог заявленого позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача: 9 871 грн. 93 коп. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 949 грн. 80 коп. - заборгованості за нарахованими відсотками; а також штрафів, відповідно до п.2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф  (фіксована частина), 1 384 грн. 91 коп. - штраф (процентна складова), ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи.

В частині задоволення вимог заявленого позову заочне рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року апеляційним судом не переглядається в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України.  

Разом з тим, доводи апеляційної скарги звертають увагу на ту обставину, що позивачем не заявлялась позовна вимога про стягнення з відповідача пені, тому є безпідставним посилання суду першої інстанції на статтю 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.                 
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.
Як вбачається із вимог заявленого позову (а.с.2-6), АТ КБ ’’ПриватБанк’’ не заявлялась позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача сум пені, не вказана пеня і в розрахунку заборгованості за договором №б/н від 30.08.2017 року, укладеного між банком та ОСОБА_1 , станом на 15.07.2019 року (а.с.7).        
Відповідно до ч.1 статті 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
При цьому, у мотивувальній частині заочного рішення суду першої інстанції від 11.12.2019 року зазначено: ’’Як вбачається з розрахунку, наданого суду АТ КБ ’’ПРИВАТБАНК’’ відповідачу за порушення зобов`язання нараховані як пеня так і штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а відтак про безпідставність вимог банку в цій частині.’’        
За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” задовольнити частково, при цьому заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини речення наступного змісту: ’’Як вбачається з розрахунку, наданого суду АТ КБ ’’ПРИВАТБАНК’’ відповідачу  за порушення зобов`язання нараховані як пеня так і штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а відтак про безпідставність вимог банку в цій частині.’’        

У іншій оскаржуваній частині заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року апеляційний суд вважає за необхідне залишити без змін, виходячи із наведених вище підстав.   

Керуючись статтями: 367, 369, 374; п.4 ч.1, ч.2 статті 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,  
                                   
                            П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ”ПриватБанк” задовольнити частково. 

Заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини речення наступного змісту: ’’Як вбачається з розрахунку, наданого суду АТ КБ ’’ПРИВАТБАНК’’ відповідачу за порушення зобов`язання нараховані як пеня так і штраф, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання банком положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, а відтак про безпідставність вимог банку в цій частині.’’        

Заочне рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11.12.2019 року у іншій оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п.2 ч.3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.   

Дата складення повної постанови - 19.10.2020 року.

Головуючий:                                                  Судді: