ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 826/16066/18
адміністративне провадження № К/9901/14926/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідча - Уханенка С.А.,
суддів: Кашпур О.В., Мацедонської В.Е.,
за участю:
секретаря судового засідання - Семопядного О.В., 
перекладача - Касьяна К.М.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Калашник О.М.,
представника відповідача - Адамишина А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу
за позовом  громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року (суддя-доповідач          Беспалов О.О., судді Ключкович В.Ю., Парінов А.Б.),
У С Т А Н О В И В:
I. Суть спору
1.          У жовтні 2018 року громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання протиправним і скасування рішення від 10.08.2018 №232-18 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов?язання відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
2.          Позов мотивував тим, що він не може повернутися до країни своєї громадянської належності внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через політичні погляди, оскільки він є членом забороненої у Таджикистані Партії Ісламського Відродження Таджикистану (далі - ПІВТ). Іншою причиною звернення до міграційного органу позивач назвав систематичний характер порушень прав людини у Таджикистані. Стверджував, що оскаржуване рішення прийняте відповідачем без оцінки ситуації у країні його походження, яка свідчить про те, що він потребує міжнародного захисту.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
3.          Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року (суддя Кузьменко В.А. ) позов задоволено повністю.
4.          Суд першої інстанції мотивував прийняте рішення тим, що загальновідома інформація по країні походження позивача свідчить про обґрунтованість його побоювань стати жертвою переслідувань через членство у забороненій у Таджикистані партії, а також про ризики його ув?язнення чи жорстокого поводження в разі повернення до країни походження. Утім, відповідач не зібрав і не проаналізував відповідну інформацію, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення.
5.          Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.
6.          Суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження фактів його переслідування з боку органів влади Таджикистану, посилаючись виключно на обставини щодо інших осіб. Зазначив, що національний суд не може ставити під сумнів справедливість і законність рішення вищого суду іншої країни про заборону діяльності певної політичної партії. Особливу увагу суд звернув на те, що до прибуття в Україну позивач перебував у третіх безпечних країнах: Російській Федерації (протягом трьох місяців) і Турецькій Республіці (близько двох років).
III. Провадження в суді касаційної інстанції
7.          У касаційній скарзі представник позивача Калашник О.М., посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
8.          Скаргу обґрунтовує такими аргументами: апеляційний суд безпідставно поклав обов?язок доказування правдивості своїх тверджень на позивача, адже особливості щодо стандартів доказування у цій категорії справ передбачають, що шукач захисту має лише обґрунтувати своє звернення та надати факти і докази, які є у його розпорядженні, тоді як ДМС України має спростувати факти, які вважає неправдивими; апеляційний суд не дослідив інформацію по країні походження позивача та не навів мотивів відхилення поданої разом з позовною заявою інформації із загальновизнаних інформаційних ресурсів щодо переслідувань владою Таджикистану членів ПІВТ; апеляційний суд не спростував установлених окружним судом обставин щодо членства позивача у ПІВТ, хоча недоведеність цієї обставини була основною причиною відмови у наданні позивачу захисту в Україні; апеляційний суд не перевірив наявності загрози життю, безпеці та свободі позивача в разі його повернення до країни походження, а також не проаналізував, чи є Російська Федерація і Турецька Республіка третіми безпечними країнами для позивача; суд не звернув уваги на порушення відповідачем права позивача користуватися послугами перекладача.
9.          У відзиві на касаційну скаргу ДМС України просить відмовити в її задоволенні. За доводами відповідача, відмова ОСОБА_1 у наданні відповідного статусу є законною і обґрунтованою, адже аналіз повідомлених ним фактів, інформації по країні походження та поведінки позивача давав підстави для висновку, що він є мігрантом, який покинув територію Таджикистану через фінансові труднощі, а не через побоювання переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, яким він ніколи не піддавався. Водночас органом міграції було визначено, що функціонування ПІВТ, членом якої є позивач, на території України потенційно може стати загрозою національній безпеці (абзац тринадцятий статті 7 Закону України "Про основи національної безпеки України"). Вказує також на відсутність підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він не надав інформації про реальні чинники, які можуть загрожувати завданню йому серйозної шкоди у випадку повернення до країни громадянської належності.
10.          Заслухавши пояснення сторін, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів виходить з такого.
ІV. Встановлені судами фактичні обставини справи
11.           ОСОБА_1 є громадянином Республіки Таджикистан, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Пангаз Аштського району Согдійської області, за національністю - таджик, сповідує сунітський напрям ісламу, освіта вища, за словами позивача, одружений на громадянці Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , в шлюбі з якою народилося троє дітей, та перебуває в релігійному шлюбі з громадянкою Республіки Таджикистан ОСОБА_4 , в релігійному шлюбі з якою має одну дитину і падчерку.
12. До України позивач прибув легально 06 березня 2017 року авіасполученням Стамбул (Турецька Республіка) - Львів.
13. 02 червня 2017 року позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою №19 про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.
14. У заяві зазначав, що він не може повернутися до країни свого походження з політичних причин, оскільки він є членом ПІВТ, яка є опозиційною ісламістською партією у Таджикистані. Після офіційної заборони діяльності ПІВТ більше 200 її членів були ув?язнені, а життю і свободі інших членів загрожує небезпека, про що свідчать неодноразові заяви з боку влади Таджикистану та підтверджують міжнародні ЗМІ. Його близьким і рідним також надходили погрози від органів влади Таджикистану задля отримання інформації про його місцеперебування. Сам заявник не вважає себе винуватим і стверджує, що ніколи не порушував закони.
15.           15 червня і 14 вересня 2017 року з позивачем проведено дві співбесіди, під час яких        ОСОБА_1 наголосив на своєму переслідуванні у країні громадянської належності через політичні погляди, повідомивши, що став членом ПІВТ у 2004 році, у 2008 році був заступником начальника Аштського районного відділу ПІВТ з питань культури та агітації, з 2009 по 2011 роки - заступником начальника Согдійського обласного відділу ПІВТ з питань культури та агітації, з 2012 по грудень 2014 року - начальником Аштського районного відділу ПІВТ, був обласним журналістом (у Согдійській області) партійного сайту nahzat.tj і газети Najot.
16. Зазначив, що про його переслідування у Таджикистані як члена опозиційної партії свідчать постійні утиски з боку влади у питаннях отримання у власність землі, житла, зайняття бізнесом і політичною діяльністю, пряме фізичне насильство з боку співробітників поліції (удари по обличчю), притягнення до адміністративної відповідальності (штрафи, арешти до трьох діб), викрадення сина. Крім того, вказав, що переслідувався владою Таджикистану і через своє віросповідання, а саме через те, що носив бороду, ходив у мечеть, говорив про іслам, у зв?язку з чим його декілька разів викликали до КДБ Таджикистану, потім прокуратури, суду.
17. Повідомив, що після балотування у депутати обласної ради від ПІВТ і закінчення виборів, побоюючись ув?язнення і жорстокого поводження, він був вимушений на початку квітня 2015 року залишити територію Таджикистану та направитися до Російської Федерації                                   (м. Єкатеринбург, м. Москва). Проте затримання і викрадення у РФ деяких опозиціонерів Таджикистану змусило його в кінці червня 2015 року виїхати до Туреччини (м. Стамбул), де він продовжував роботу журналістом та радіоведучим в популярному опозиційному агентстві новин Payot.net.
18.          У березні 2017 року ОСОБА_1 разом із сім?єю виїхав в Україну, оскільки вважав, що у Туреччині йому загрожує екстрадиція до Таджикистану. Вперше позивач звернувся за міжнародним захистом в Україні, розглядаючи її як першу безпечну для себе країну.
19.          До УДМС у Київській області позивач надав копію листа від 11.01.2017 №00561/17 за підписом Голови ПІВТ Мухіддін Кабірі , у якому зазначено, що позивач є одним із високопоставлених членів цієї партії в Согдійській області, колишнім головою крила ПІВТ в Аштському районі, а також членом Вищої Ради у вказаному районі. Цим листом підтверджується також інформація про роботу ОСОБА_1 журналістом в газеті ПІВТ Najot, директором вебсайту, що належить крилу партії в Согді, журналістом і радіоведучим в опозиційному агентстві новин Payot.net.
20.          На підтвердження несприятливої ситуації у країні походження позивач посилався, зокрема, на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації: повідомлення Міжнародної Амністії (Amnesty International), доповіді Хьюман Райтс Вотч ( Human Rights Watch ).
21.          Рішенням ДМС України від 10.08.2018 №232-18 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу п?ятого частини першої статті 6 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671) як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
22. Мотиви відмови наведені у покладених в основу прийнятого рішення письмовому висновку головного спеціаліста Сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України у Київській області від 22 вересня 2017 року і додатку до цього висновку від 06 липня 2018 року, які зводяться до такого: 
- заявник виїхав із Таджикистану до того, як ПІВТ була офіційно заборонена, і не звернувся за захистом до найближчої безпечної країни, що дозволяє припустити, що причини, які змусили його залишити країну походження, не були суто політичними чи релігійними, а відвідування декількох країн і занепад власного бізнесу у Таджикистані вказує на спробу облаштувати своє життя в іншій країні; 
- влада Таджикистану проводить "жорстку лінію" лише щодо провідних членів ПІВТ і політичних активістів, тоді як ОСОБА_1 , судячи з обставин його безперешкодного виїзду із Таджикистану, відсутності його даних у базі Інтерполу та списку осіб, до яких Міністерство фінансів Республіки Таджикистан застосовує фінансові санкції за участь у тероризмі, був рядовим членом цієї партії, роль якого у ПІВТ не розглядалася провладними структурами як важлива і який наразі припинив свою політичну діяльність;
- діяльність ПІВТ на території України потенційно може стати загрозою національній безпеці;
- заявник не повідомив і не довів переконливих фактів особистого переслідування або загрози застосування до нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в разі повернення до країни походження; при цьому кілька завданих, зі слів заявника, ударів по обличчю важко розцінювати як тортури, а скоріше як звичайне перевищення службових повноважень працівниками компетентних органів; 
- відсутні підстави застосовувати абзац сьомий частини першої статті 6 Закону №3671 для відмови заявнику на підставі перебування в третій безпечній країні, виходячи з відсутності у цій справі реального переслідування шукача захисту.
V. Позиція Верховного Суду
23.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон № 3671) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
24.          Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
25.          У пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" судам роз`яснено, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця і складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
26.          Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження (пункт 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 №1).
27.          Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. 
28. Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 
29. Директива Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 у статті 15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари;                  (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту. 
30. Отже, якщо повернення до країни походження є таким, що може порушувати статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження, має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.
31.          Згідно з абзацом п?ятим частини першої статті 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
32. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п?ята статті 10 Закону №3671).
33.          З відкритих джерел інформації, зокрема публікацій міжнародних неурядових організацій: Міжнародної Амністії (Amnesty International) і Хьюман Райтс Вотч (Human Rights Watch), суд першої інстанції установив, що рішенням Верховного Суду Республіки Таджикистан від 29 вересня 2015 року ПІВТ визнано терористичною організацією та заборонено її діяльність на всій території республіки. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Республіка Таджикистан проводить жорстку політику щодо провідних членів ПІВТ та політичних активістів, незгодних з владою, які зазнали репресій, переслідування, несправедливого ув`язнення на тривалі строки та жорстокого поводження, включаючи застосування фізичної сили і тортур проти ув`язнених (джерела: ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_4 )
34.          Виходячи з цього, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість побоювань позивача зазнати переслідувань через політичні погляди в разі повернення до Таджикистану, а також про незаконність і необґрунтованість оскаржуваного рішення ДМС України, яке прийняте без всебічного вивчення обставин справи та ситуації, яка склалася у країні походження позивача, без учинення необхідних дій щодо збирання і отримання відносно позивача більш достовірної інформації та врахування позиції міжнародних організацій.
35. При цьому суд першої інстанції відхилив подані відповідачем разом з відзивом на позов документи в якості доказів (особову справу ОСОБА_1 ) через не засвідчення їх в установленому порядку, хоча, як убачається з протоколів судових засідань, ні в підготовчому засіданні, ні під час розгляду справи по суті суд не вказував на цей недолік відповідачеві, не зобов?язував останнього засвідчити належним чином подані письмові докази або подати інші докази на підтвердження обставин, які входять до предмета доказування.
36. Отже, у своєму рішенні окружний суд мав зазначити, на підставі яких доказів він установлював обставини в цій справі, зокрема, автобіографічні дані позивача, зміст його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вчинені органом міграції дії щодо збирання і отримання відносно позивача певної інформації, мотиви прийнятого відповідачем рішення тощо.
37. Відсутність у судовому рішенні посилання на докази, на підставі яких суд установив відповідні обставини (факти), та мотивованої оцінки кожного аргументу, наведеного відповідачем як підстави для прийняття оскаржуваного рішення, свідчить про необґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення у цій справі.
38. У свою чергу суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вказані порушення норм процесуального права, допущені окружним судом, незважаючи на доводи апеляційної скарги в цій частині, і також не зазначив, на підставі яких доказів суд уважав доведеними обставини справи.
39.          Крім того, погодившись з позицією відповідача щодо відсутності у ОСОБА_1 умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з мотивів не доведення останнім фактів його особистого переслідування через політичні погляди, апеляційний суд не врахував, що, як слідує з мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, затверджених Директивою Ради Європейського Союзу від 29.04.2004, в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
40.          Натомість суд апеляційної інстанції не встановив, які конкретно факти на підтвердження обставин переслідування ОСОБА_1 вказував при зверненні до органу міграційної служби, чи підтверджувалися його твердження відповідними доказами, а також загальною інформацією по країні походження, не перевірив правильність наданої відповідачем оцінки цим фактам та не спростував протилежного висновку суду першої інстанції щодо переслідування позивача та існування загрози його життю і свободі в разі повернення до Таджикистану, який обґрунтований посиланням на інформацію, отриману з публікацій міжнародних правозахисних організацій.
41.          Висновок про перебування позивача у третіх безпечних країнах зроблений судом апеляційної інстанції без урахування того, що ДМС України не відмовляла позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з цієї підстави. Крім того, суд дійшов до такого висновку без оцінки можливості віднесення Російської Федерації і Турецької Республіки до третіх безпечних країн у розумінні пункту 22 частини першої статті 1 Закону № 3671.
42.          Не надано апеляційним судом і оцінки доводам позивача в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту.
43.          Оскільки суди обох інстанцій не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції відповідно до частини другої статті 341 КАС України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, то за приписами частин другої і четвертої статті 353 КАС України прийняті судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
44. При новому розгляді судам слід врахувати наведене, більш повно і всебічно встановити обставини справи та в залежності від встановленого вирішити спір.
Керуючись статтями 344, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
1.Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 грудня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2020 року, а справу направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
3. Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач                                                                                 С.А. Уханенко
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    В.Е. Мацедонська