ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Діска А.Б.
10 листопада 2020 р. 	Справа № 480/630/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді - Мельнікової Л.В.,
суддів -  Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и л а:
30.01.2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати їй індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 01.08.2015 по 06.08.2018 року включно; 
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй індексацію грошового забезпечення за період проходження служби з 01.08.2015 року по 06.08.2018 року включно, враховуючи базовий місяць індексації заробітної плати, встановлений для військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що всупереч чинному законодавству за час служби в період з 01.08.2015 року по 06.08.2018 року їй не здійснювалася виплата індексації заробітної плати, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом.
У відзиві на адміністративний позов відповідач, не погоджуючись з вимогами позивача, зазначив, що ОСОБА_1 06.08.2018 року була звільнена з військової служби та розрахована по всіх видах забезпечення в повному обсязі, підстав для виплати індексації не встановлено. Оскільки з січня 2015 року відбулось підвищення грошового забезпечення ОСОБА_1 в порівнянні з груднем 2014 року, січень 2015 року був базовим місяцем для нарахування індексації в 2015 році. Індексація нараховувалася та виплачувалась з квітня по липень 2015 року. З 01.08.2015 року підвищено грошове забезпечення військовослужбовцям згідно розпорядження командувача ВВ МВС України від 14.09.2015 року № 3/21/3-5581. Серпень 2015 року був базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення. В жовтні 2015 року у ОСОБА_1 відбулося підвищення надбавки за вислугу років з 25% до 30%. Таким чином, базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення є жовтень 2015 року. В січні 2016 року відбулось підвищення грошового забезпечення військовослужбовцям НГУ згідно розпорядження ТУ НГУ від 04.02.2016 року № Р-5. Січень 2016 року був базовим місяцем для нарахування індексації в 2016 році. В травні 2016 року ОСОБА_1 підвищено посадовий оклад з 645 грн. до 685 грн., травень 2016 року став базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення. В червні 2016 року у ОСОБА_1 знову збільшився посадовий оклад до 1020 грн., оклад за військове звання з 55 грн. до 105 грн., та додаткові види грошового забезпечення (таємниця, НОУС, премія). Базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення став червень 2016 року. В листопаді 2016 року у ОСОБА_1 змінилася надбавка за роботу з таємними документами з 15% до 20%, листопад стає базовим місяцем для нарахування індексації грошового забезпечення. Індексація грошового забезпечення за період з січня 2017 року по лютий 2018 року здійснювалась у відповідності до п. 6   постанови КМУ від 17.07.2003 року № 1078   в межах фінансових ресурсів бюджету. Видатки на виплату індексації не передбачались. В березні 2018 року було підвищено посадові оклади військовослужбовцям НГУ згідно   постанови КМУ від 30.08.2017 року № 704,   наказу МВС України від 15.03.2018 № 200. Березень 2018 року був базовим місяцем для нарахування індексації в 2018 році. Індексація нараховувалася згідно коефіцієнтів індексації грошового забезпечення. З березня по листопад 2018 року коефіцієнт індексації грошового забезпечення відсутній.
Рішенням Сумського адміністративного суду від 22.04.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково наступним чином:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період проходження служби з 01.08.2015 року по 28.02.2018 року;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01.08.2015 року по 28.02.2018 року, з урахуванням висновків суду та з урахуванням виплачених сум.
Судове рішення вмотивоване тим, що сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до   Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті, а обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення.
Не погоджуючись із судовим рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України подано апеляційну скаргу, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, відповідач вказує на помилковість висновків суду першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.
В обґрунтування поданої апеляційної скарги відповідач вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.
Вмотивовуючи відзив на апеляційну скаргу, позивач при цьому зазначає, що підвищення відсотку премії не надавало відповідачу права для припинення їй нарахування та виплати індексації грошового забезпечення.
За приписами   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).   Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі колегія суддів, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 проходила службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, наказом від 06.08.2018 року № 181 - припинено контракт та позивача виключено зі списків особового складу у запас з 06.08.2018 року (а.с. 5).
Позивач зверталася до відповідача із заявою надати інформацію про фінансування, виплату та розмір індексації грошового забезпечення військовослужбовця з 01.01.2015 року по 06.08.2018 року, розрахованої відповідно до   Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»   та про нарахування/не нарахування зазначеної індексації за вказаний період.
У відповідь на її звернення відповідач надав довідку від 11.01.2020 року №40/51/32-66 про нарахування та виплату індексації за період з 01.01.2015 року по 06.08.2018 року та довідку про грошове забезпечення за період з 01.01.2015 року по 06.08.2018 року від 11.01.2020 року №40/51/32-67 (а.с.6-7), з яких вбачається, що індексація грошового забезпечення позивача за період з 01.08.2015 року по 06.08.2018 року не була нарахована та не виплачувалась.
Як убачається із додаткових пояснень відповідача, підвищення грошового забезпечення позивача у серпні 2015 року полягало у збільшенні відсотку премії з 100% до 200%. Премія у позивача з січня 2015 року по липень 2015 року становила 645 грн., а з серпня 2015 року - 1290 грн.. Таким чином, у позивача відбулося збільшення грошового забезпечення на 645 грн. Оскільки дана премія виплачується з уступом на один місяць, то позивачем вона була отримана у вересні 2015 року. Підвищення грошового забезпечення позивача в січні 2016 року полягало у збільшенні відсотку премії з 200% до 550%. Премія у позивача з серпня 2015 року по грудень 2015 року включно становила 1290 грн., а з січня 2016 року - 3547,50 грн.. Таким чином у позивача відбулося збільшення грошового забезпечення на 2257,50 грн. (3547,50 грн. – 1290 грн.). Оскільки дана премія виплачується з уступом на один місяць, то позивачем вона була отримана в лютому 2016 року (а.с.32).
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України   «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»   (далі   - Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених   Конституцією України   гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені   Законом України «Про індексацію грошових доходів   населення»   (далі   - Закон № 1282-XII).
Статтею 1 Закону № 1282-XII   визначено, що індексація грошових доходів населення   це - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до   ст. 2 Закону № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Частинами 1, 2   ст. 5 Закону № 1282-XII   встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.   
Порядок проведення індексації грошових доходів населення відповідно до ч. 2 ст. 6  Закону № 1282-ХІІ) визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно п. 11 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі – Порядок № 1078) (у чинній редакції на час виникнення спірних правовідносин), підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2013 року - місяця опублікування   Закону України від 06.02.2003 року № 491-IV   Про внесення змін до Закону України   «Про індексацію грошових доходів населення».   
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 п. 4 Порядку № 1078).
Згідно з п. 6 Порядку № 1078, виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
За визначенням використаним у частині другій   статті 233 Кодексу законів про працю України   (далі   - КЗпП України) під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
З матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини стосуються вирішення питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на нарахування йому індексації грошового забезпечення у період з 01.08.2015 року по 28.02.2018 року.
Колегія суддів вважає, що вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у   статті 43 Конституції України   права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої   статті 233 КЗпП України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.
У   рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 9-рп/2013   за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої   статті 233 Кодексу законів про працю України   зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.07.2019 року у справі № 240/4911/18 та від 07.08.2019 року у справі № 825/694/17, від 23.10.2019 року у справі № 825/1832/17.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації.
Слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці та відповідно до вимог чинного законодавства України, проведення індексації, у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією), є обов`язком для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.
З приводу твердження відповідача про підстави для нарахування та виплати індексації позивачу індексації грошового забезпечення з 01.08.2015 року посилаючись судом першої інстанції на премію, колегія суддів звертає увагу на їх необґрунтованість.
Збільшення розміру доходу (підвищення грошового забезпечення) позивача у 2015 році відбулось на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ України від 23.01.2015 року № 72 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 року за № 108/26553, у зв`язку з чим, січень 2015 року став базовим місяцем обрахунку індексації грошового забезпечення.
З особовою картки на грошове забезпечення позивача за 2015 рік (а.с. 21) вбачається, що у жовтні 2015 року відбулось підвищення надбавки за вислугу років позивача з 25% до 30%, у зв`язку з чим для проведення подальшої індексації – жовтень 2015 року став базовим місяцем.
У рішенні суду першої інстанції чітко зазначено, що підвищення розміру премії у серпні 2015 року не могло бути підставою для визнання цього місяця базовим для нарахування індексації грошового забезпечення позивачу, а тому в період серпень-вересень 2015 року індексація мала продовжувати нараховуватись та виплачуватись.
Також безпідставним є твердження відповідача про правомірність ненарахування індексації протягом 2017- 2018 років у зв`язку з відсутністю фінансування.   
Положеннями   Закону № 1282-XII   та Порядку № 1078 визначено джерело коштів на проведення індексації. Разом з тим, виплата індексації не ставиться вищевказаними нормативно-правовими актами у залежність від надходження коштів до власника підприємства, установи, організації.
Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому держава не може односторонньо відмовитись від взятих на себе зобов`язань, шляхом не виділення на дані цілі бюджетних асигнувань, без внесення відповідних змін до чинного законодавства щодо зміни соціальних стандартів і нормативів.   
Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується Військова частина НОМЕР_1 , відсутні кошти на індексацію грошового забезпечення. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що ним протягом 2017-2018 років надсилались до відповідного органу потреби на виділення додаткових коштів для виплати військовослужбовцям індексації грошового забезпечення.   
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач протиправно не нараховував та не виплачував позивачу індексацію грошового забезпечення за період з січня 2017 року по лютий 2018 року.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі   Кечко проти України   Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1   Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005 року, заява № 63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Інші доводи учасників справи на висновки колегії суддів не впливають.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.   292,   293,   308,   311,   313,   315, 316, 321,   322,   325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2020 року, - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5   ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 	(підпис)	Л.В. Мельнікова 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	
Постанова складена і підписана 10 листопада 2020 року.