Справа № 306/2310/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        15 жовтня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Бисаги Т.Ю., Куштана Б.П., 
за участі секретаря – Кухта М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Свалявського районного суду від 16 січня 2020 року (головуючий суддя Вінер Е.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Дусинської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Свалявська державна нотаріальна контора про визнання права власності на будинок в порядку спадкування,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дусинської сільської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Свалявська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на будинок в порядку спадкування.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача, яка постійно проживала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_2 , котрий згідно погосподарських книг був головою вказаного дворогосподарства. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер дід позивача ОСОБА_2 . 
За життя ОСОБА_2 склав заповіт, яким на випадок смерті заповів усе своє майно позивачу – ОСОБА_1 . 
Після смерті дідуся у встановлений шестимісячний строк, а саме 28.05.2019, позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
Вказував, що інші спадкоємці відсутні. 
03.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом 04.12.2019 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку мотивовано тим, що право власності на такий будинок не зареєстровано в державному реєстрі, а спадкоємець не надав документу, що посвідчує право власності спадкодавця. 
Посилаючись на дані обставини, позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 і складається, згідно з даними технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 09 вересня 2019 року з : житлового будинку «А», літня кухня «Б», сарая «В», сарая «Г», вбиральні «Д», гараж «Е», колодязь «І», воріт №1, огорожі-№2 в порядку спадкування за заповітом після смерті діда, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Свалявського районного суду від 16.01.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.
На це рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального й процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. 
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що мама позивача ОСОБА_3 має право на обов`язкову частку у спадщині за померлим ОСОБА_2 . 
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. ОСОБА_4 та в.о. Дусинського сільського голови надіслали клопотання про розгляд справи за їх відсутності. ОСОБА_4 просив задовольнити апеляційну скаргу. В.о. Дусинського сільського голови не заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Крім того, до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_5 (матері позивача), у якій остання зазначила, що їй було відомо про заповіт батька на користь її сина; на спадкове майно вона не претендує, до нотаріальної контори не зверталась та не вживала заходів для оформлення права власності на будинок; є здоровою та працездатною людиною. 
Судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності учасників справи. Відповідно до положень ст. 247 ч. 2 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що мати позивача ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) є дочкою померлого спадкодавця ОСОБА_2 та має право на обов`язкову частку у спадщині за законом; позивачем не надано доказів того, що будинок у АДРЕСА_1 був побудований померлим ОСОБА_2 , жодних дозволів на будівництво житлового будинку та введення його в експлуатацію не надано, а також не надано доказів, що житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , належав саме померлому ОСОБА_2 .
Проте із такими висновками місцевого суду погодитися не можна. 
У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частиною 1 статті 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Законом України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось, зокрема, питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що батьками позивача ОСОБА_1 є ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.08.1998 (а.с.12).
Матір позивача ОСОБА_5 після одруження змінила дошлюбне прізвище « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 від 18.02.1997 (а.с.11).
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 06.05.1976 батьком ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) зазначений ОСОБА_2 , мамою - ОСОБА_9 (а.с.10).
Бабуся позивача ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 виданого 14.10.2003 (а.с. 7).
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 121/2012, заведеної після смерті ОСОБА_9 , після її смерті спадщину за ОСОБА_9 прийняв єдиний спадкоємець – її чоловік ОСОБА_2 (дід позивача), що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.07.2012 (на грошові вклади в цілому). Інші спадкоємці (доска та син) спадщину не прийняли. 
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 виданого 04.12.2018 (а.с. 8).
Згідно заповіту від 06.11.2018 ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробив розпорядження, яким усе своє нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті виявиться йому належним і на що він за законом матиме право, заповів внукові ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.16).
Після смерті дідуся, у встановлений шестимісячний строк, а саме 28.05.2019, позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, та була заведена спадкова справа (а.с.15).
03.12.2019 ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак нотаріусом 04.12.2019 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яку мотивовано тим, що право власності на такий будинок не зареєстровано в державному реєстрі, а спадкоємець не надав документу, що посвідчує право власності спадкодавця (а.с.31).
Згідно довідки виконкому Дусинської сільської ради від 20.09.2019 № 2143 ОСОБА_2 (дід позивача) до дня смерті був головою дворогосподарства за адресою АДРЕСА_1 (а.с.18).
Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок в АДРЕСА_1 , виготовленого 09.09.2019 КУП «Свалявське районне бюро технічної інвентаризації» на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 21-25), вказане домоволодіння утворюють: житловий будинок «А», літня кухня «Б», сарай «В», сарай «Г», вбиральня «Д», гараж «Е», колодязь «І», ворота №1, огорожа-№2.
Згідно записів у погосподарських книгах Дусинської сільської ради за період із 1986 року до 1995 року головою дворогосподарства у АДРЕСА_1 , було зазначено ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (мати ОСОБА_2 ). Членами сім`ї вказано  ОСОБА_2 (син), ОСОБА_9 (невістка), та їх діти – ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
У погосподарській книзі Дусинської сільської ради за період з 1996 по 2000 роки ОСОБА_10 значиться як вибула, в подальшому (з 2001 року і до своєї смерті) головою дворогосподарства значився ОСОБА_2 . Рік побудови житлового будинку вказано 1974 р.
Згідно рішення 10 сесії 22-го скликання Дусинської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 28.08.1997 ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель у АДРЕСА_1 (а.с. 20).
Дусинська сільська рада не заперечувала як проти задоволення позову ОСОБА_1 , так і проти задоволення апеляційної скарги. 
Таким чином, будинок, на який просить визнати право власності позивач, розміщений на земельній ділянці, яка була передана ОСОБА_2 у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель; згідно записів у по господарських книгах, рік побудови - 1974, головою дворогосподарста у АДРЕСА_1 значився  ОСОБА_2 , відтак записи у погосподарських книгах підтверджують право приватної власності ОСОБА_2 на цей будинок.
Зазначаючи в рішенні суду про право матері позивача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є дочкою померлого спадкодавця ОСОБА_2 - на обов`язкову частку у спадщині за законом, суд першої інстанції не вказав, якими доказами підтверджуються передбачені статтею 1241 ЦК України підстави для такого висновку. У своїй заяві від 02.10.2020, поданій до апеляційного суду, справжність підпису на якій засвідчено секретарем виконкому Дусинської сільської ради,  ОСОБА_5 зазначила, що їй було відомо про заповіт батька на користь її сина; на спадкове майно вона не претендує, до нотаріальної контори не зверталась та не вживала заходів для оформлення права власності на будинок; є здоровою та працездатною людиною. 
Зважаючи на викладе, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають таким обставинам, а рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права. Рішення суду першої інстанції слід скасувати з підстав, передбачених п.п. 1, 3, 4 ст 376 ЦПК України, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 . 
Керуючись п.2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Свалявського районного суду від 16 січня 2020 – скасувати, та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , яке складається з житлового будинку «А», літня кухня «Б», сарая «В», сарая «Г», вбиральні «Д», гараж «Е», колодязь «І», воріт №1, огорожі-№2 - у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 19 жовтня 2020 року.

Головуюча                         

Судді