Постанова
іменем України
27 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 750/1792/19 
провадження № 51-1440км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючої                                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                             ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
захисника                                                     ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),
засудженої                                                   ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
прокурора                                                    ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13  вересня 2019 року й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року в  кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Красилівка Козелецького району Чернігівської області, жительки АДРЕСА_1 ,
засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Чернігівського районного суду Чернігівської області від 13 вересня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Суд визнав ОСОБА_6 винуватою в умисному вбивстві, вчиненому за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 28 вересня 2018 року близько 17:30 ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у квартирі АДРЕСА_2 , під час конфлікту умисно з метою протиправного заподіяння смерті ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, завдала останньому не менше одного удару ножем у ділянку грудної клітки, чим спричинила йому тілесні ушкодження у  вигляді проникаючого колото-різаного поранення лівої половини грудної клітки з  ушкодженням серця, яке є тяжким, та не менше одного удару ножем у ділянку спини, чим спричинила потерпілому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення правої поперекової ділянки, яке є легким. Смерть ОСОБА_8 настала на місці вчинення кримінального правопорушення від проникаючого поранення лівої половини грудей з ушкодженням лівого шлуночка серця, що призвело до тампонади серця кров`ю.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК, судові рішення щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи свою позицію, скаржник наводить доводи, суть яких зводиться до того, що ОСОБА_6 діяла у межах необхідної оборони, а тому кримінальне провадження щодо неї мало бути закрито. Зазначає, що місцевий суд не дав належної оцінки зібраним доказам, що потягло за собою необґрунтованість засудження ОСОБА_6 за умисне вбивство. Крім того, на думку захисника, суди залишили поза увагою висновок експерта № 2 (додатковий до висновку експерта № 530 від 29 вересня 2018 року). Вважає, що апеляційний суд не зважив на допущені порушення норм права і постановив рішення, яке не відповідає ст. 370 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджена та захисник підтримали касаційну скаргу, а  прокурор заперечував обґрунтованість касаційних вимог сторони захисту.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм права, правильність правової оцінки обставин і не уповноважений ревізувати повноту розгляду справи досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексупри здійсненні касаційного провадження Суд не вправі скасувати чи змінити оспорювані рішення через невідповідність викладених у них висновків фактичним обставинам справи, а виходить з обставин, установлених у вироку.
У касаційній скарзі захисник заперечує повноту судового розгляду, ставить під сумнів правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу ст. 433 КПКдо повноважень Суду законом не віднесено. Такими повноваженнями наділений суд апеляційної інстанції.
Разом із цим при перевірці справи в порядку касаційної процедури було встановлено істотне порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Відповідно до вимог статей 370, 419 КПК ухвала апеляційного суду повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою. Виходячи із законодавчих приписів, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права; при залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі належить зазначити підстави, на яких скаргу визнано неприйнятною.
У розумінні законодавця, у разі заперечення стороною захисту доведеності винуватості особи у вчиненні інкримінованого злочину при здійсненні апеляційного провадження має бути ретельно перевірено, чи встановив місцевий суд усі обставини, які згідно зі ст. 91 КПКпідлягають доказуванню в кримінальному провадженні, оскільки обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях, а протилежне суперечить статтям 17, 373 цього Кодексу.
Отже, гарантоване обвинуваченому право на справедливий суд означає, що при апеляційному перегляді не допускається формального підходу до розгляду аргументів сторони захисту, їхнє спростування повинно бути переконливим із наведенням доказів, оцінка яких відповідає ст. 94 КПК.
Зазначене апеляційний суд залишив поза увагою.
Як убачається з матеріалів справи, засуджена ОСОБА_6 упродовж судового та апеляційного розгляду, категорично заперечуючи вчинення нею злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, наполягала на тому, що в її діях була необхідна оборона. 
На підтвердження такої позиції у поданій апеляційній скарзі сторона захисту наводила конкретні доводи, у тому числі й ті, що викладено в касаційній скарзі, про незаконність обвинувального вироку, який просила скасувати, а кримінальне провадження закрити.
За наслідками апеляційного розгляду суд визнав оспорюваний вирок законним, а подану скаргу – необґрунтованою.
Мотивуючи своє рішення про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, апеляційний суд послався на відображені у вироку докази, зазначивши при цьому, що місцевий суд дав їм правильну оцінку.
Однак за матеріалами кримінального провадження місцевий суд у вироку припустився суперечностей, оскільки вказав про наявність умислу у ОСОБА_6 саме на вбивство потерпілого. Водночас, призначаючи їй покарання суд врахував агресивну поведінку ОСОБА_8 , що передувала вчиненню злочину щодо нього, зокрема, середній стан алкогольного сп`яніння потерпілого та зазвичай агресивне поводження у такому стані, як про це зазначала потерпіла у судовому засіданні, а також висновок експерта № 2 від 08 січня 2019 року про наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 , які можуть свідчити про самозахист. Тобто суд, по суті не виключивши самозахисту засудженої від протиправного посягання потерпілого та засудивши її за умисне вбивство, зробив протилежний висновок.
Суд апеляційної інстанції, замість переконливого спростування доводів сторони захисту щодо відсутності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, оскільки вона лише оборонялася від протиправних дій потерпілого, не лише не виправив суперечностей допущених судом першої інстанції, а й сам повторив їх у своєму рішенні.
При цьому, без ретельної перевірки залишилось питання, чи дотримався місцевий суд вимог ст. 91 КПК щодо обставин, які належать до предмета доказування з огляду на особливості правозастосування ст. 115 КК. Фактично обмежившись згодою з наведеними судом першої інстанції висновками щодо наявності у діяннях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, апеляційний суд не перевірив, чи дійсно заподіянню засудженою тілесних ушкоджень потерпілому передували протиправні дії останнього та мала місце реальна загроза життю та здоров`ю ОСОБА_6 , не спростував доводів щодо наявності посягань на засуджену з боку потерпілого і не зазначив переконливих обґрунтувань щодо наявності у її діях умислу саме на умисне вбивство.
Таким чином, при здійсненні апеляційної процедури не було належно виконано приписів ст. 2 КПК (завдання кримінального провадження), а допущені порушення є істотними і перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Тому оскаржену ухвалу не можна залишити в силі, вона підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, а кримінальне провадження – призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно з використанням наданих законом процесуальних можливостей перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, а також інші доводи захисника в касаційній скарзі, дати на них вичерпну відповідь і прийняти справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КК.
З урахуванням наведеного касаційну скаргу захисника слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 13 січня 2020 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                             ОСОБА_3