ПОСТАНОВА 
Іменем України
03 грудня 2020 року                                                                 м. Кропивницький
справа № 404/4766/19
провадження № 22-ц/4809/1563/20 
       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
       Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.
       за участі секретаря – Тимошенко Т.О.
учасники справи:
       позивач – ОСОБА_1 ,
       відповідач – ОСОБА_2 ,
       розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бравермана Владислава Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2020 року  у складі судді Варакіної Н. Б. і
       В С Т А Н О В И В:
       В липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив:
-звільнити його від слати аліментів на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, які були стягнуті за рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07 листопада 2007 року;
-стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти, які не використані за цільовим призначенням за період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2019 року включно;
-стягнути з ОСОБА_2 на свою користь понесені судові витрати.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 листопада 2007 року з позивача були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 щомісячно в розмірі Ѕ частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 03.10.2007 до досягнення ОСОБА_4 повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_4 , а починаючи з 30.07.2016 – 1/3 частину на утримання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до досягнення ОСОБА_5 повноліття – ІНФОРМАЦІЯ_5 , а починаючи з 05.08.2018 – ј частину на утримання ОСОБА_4 до досягнення ним повноліття – 22.05.2021.
ОСОБА_1 сплачував аліменти відповідно до своїх фінансових можливостей.
В кінці 2008 року відповідач почала перешкоджати ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми.
Для отримання можливості спілкування з дітьми позивач звертався до Служби у справах дітей Кіровоградської міської ради, проте йому не допомогли вирішити це питання.
Відчувши свою безкарність, ОСОБА_2 вивезла дітей за кордон без згоди батька.
Через неможливість спілкуватись з дітьми, позивач зазнав психічних розладів, у зв`язку з чим звільнився з роботи за власним бажанням та став на облік Кіровоградського міського центру зайнятості.
Внаслідок стресу позивач також зазнав психічних розладів (неврастенія) та знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради».
Після лікування стан психічного здоров`я позивача був не стабільний та періодично його турбували головні болі, внаслідок чого останній відчував хронічну втому, ставав розгубленим та втрачав фізичну можливість зосереджуватись на роботі.
В 2009 році ОСОБА_1 став дияконом християнської церкви «Благодать» і, як наслідок, не отримував доходу.
В подальшому позивач працював двірником в КРЕП № 4 (з 2017 року ЖЕО № 1) та КРЕП № 6, проте періодично через психічні розлади втрачав можливість працювати за місцем постійної роботи і змушений був звільнятись, а коли його стан здоров`я покращувався, повторно працевлаштовувався на займану раніше посаду. 
Станом на 31 травня 2019 року позивач виплатив 63 309 грн 14 коп з нарахованих 154 835 грн 46 коп, при цьому увесь сукупний дохід, який позивач отримав за час стягнення з нього аліментів становить 80 068 грн 98 коп.
ОСОБА_1 зазначає, що з 2009 року і по теперішній час кошти сплачені ним на утримання дітей з рахунку не знімаються, тобто не використовуються за цільовим призначенням.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що законом не передбачені інші підстави звільнення від сплати аліментів, ніж ті, що визначені статтею 188 СК України, відповідно до якої батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.
Доказів того, що дохід дитини перевищує дохід батька, позивач суду не надав, а стан психічного здоров`я платника аліментів не є підставою звільнення від сплати аліментів.
Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення аліментів, які сплатив позивач на утримання дітей за період з 01.01.2009 по 01.02.2019, які не використані за цільовим призначенням, суд першої інстанції виходив з того, що у випадку доведення факту нецільового використання аліментів, платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, а можливості стягнення з матері дитини, на користь якої стягнуті аліменти, вже сплачених аліментів чинним законодавством не передбачено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Браверман В. О., просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові, не в повному обсязі з`ясував обставини справи та не правильно застосував норми матеріального права.
В ході розгляду справи позивачем було доведено, що після стягнення аліментів стан здоров`я та майновий стан платника аліментів погіршився, а суд першої інстанції не взяв до уваги характеристику КП «ЖЕО № 1» міської ради м. Кропивницького № 60 від 26 березня 2019 року, згідно якої ОСОБА_1 за станом здоров`я періодично звільнявся з роботи, а коли його стан покращувався – працевлаштовувався знову.
Також суд першої інстанції не взяв до уваги лист церкви «Перемога» № 3 від 01 квітня 2019 року, згідно якого вбачається, що з 1996 року позивач був дияконом християнської церкви «Благодать», з 2009 року після об`єднання церков став членом церкви та приймав активну участь, але останнім часом, внаслідок обставин пов`язаних зі станом здоров`я, церкву відвідує рідко.
Судом першої інстанції також не було враховано, що станом на 31 травня 2019 року ОСОБА_1 сплатив 63 309 грн 14 коп з нарахованих 154 835 грн 46 коп, при тому, що весь сукупний дохід, який позивач отримав за час стягнення з нього аліментів становить 80 068 грн 98 коп, а фактично весь тягар зі сплати аліментів покладається на батьків відповідача, оскільки вони утримують свого хворого сина.
Відповідно до виписки з клієнтського карткового рахунку відповідача, реквізити якого остання зазначила для сплати аліментів, вбачається, що в період з 25.12.2013 по 03.01.2019 загальна сума виплат аліментів становить 35 694 грн 14 коп.
Суд першої інстанції не врахував, що відповідач з 30.12.2013 до 26.11.2014 з урахуванням комісії перевела у готівку 4 933 грн 75 коп, а після цього жодного разу не знімала кошти з рахунку, таким чином не використовувала аліменти за цільовим призначенням на утримання дітей, тому позивач вважає, що невикористана сума аліментів в розмірі 30 120 грн 19 коп підлягає стягненню на його користь.
ОСОБА_1 вважає, що має право на захист своїх прав, принаймні у вигляді часткового задоволення позову, а саме на часткове звільнення від сплати аліментів, шляхом зменшення розміру таких аліментів.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення.
В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Браверман В. О., який представляє інтереси ОСОБА_1 , підтримав доводи апеляційної скарги.
ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з судовою повісткою.
Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Оскільки відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, суд вирішив розглянути справу без її участі, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.11.2007 з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , починаючи з 03.10.2007 до досягнення ОСОБА_4 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 , а починаючи з 30.07.2016 - 1/3 частину на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 до досягнення ОСОБА_5 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_5 , а починаючи з 05.08.2018 - 1/4 частину на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 до досягнення ним повноліття - 22.05.2021.
ОСОБА_1 двічі у 1995 та у 2009 роках знаходився на стаціонарному лікуванні в відділенні неврозів з приводу неврастенії, що не є тяжким психічним розладом, а в подальшому за медичною допомогою не звертався, що підтверджується довідкою КНП «Обласна клінічна психіатрична лікарня Кіровоградської обласної ради» № 480/10 від 19.02.2019.
З довідки № 571 від 15.11.2012, виданої КРЕП № 6 вбачається, що ОСОБА_1 працював у КРЕП № 6 29.08.2011 по 29.09.2012 в різні періоди за трудовою угодою.
З довідки № 153 від 27.02.2019 виданої КП «ЖЄО № 1» Міської ради міста Кропивницького» вбачається, що ОСОБА_1 працював по трудовим угодам з 01.09.2018 по 31.12.2018 різні періоди.
З розрахунку заборгованості державного виконавця Фортечного відділу ВДВС міста Кропивницького вбачається, що станом на 31.05.2019 заборгованість зі сплати аліментів становить 91526,32 грн.
ОСОБА_1 є членом християнської церкви «Перемога», що підтверджується довідкою № 3 від 01.04.2019, виданою зазначеною організацією.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частинами першою, другою статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 181 СК України).
Разом з тим, підстави для припинення обов`язку батьків щодо сплати аліментів визначені нормами Сімейного кодексу України, а саме: 
-у разі досягнення дитиною повноліття (стаття 180 СК України), а у разі, коли повнолітня дитина навчається і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, право на аліменти припиняється з досягненням нею двадцяти трьох років або припинення навчання (стаття 199 СК України); 
-у зв`язку з набуттям дитиною права власності на нерухоме майно (стаття 190 СК України);
-у разі звільнення батьків від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків і повністю забезпечує її потреби (стаття 188 СК України).
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про припинення стягнення аліментів, позивач посилався на те, що через психічні розлади він втрачав можливість працювати за місцем постійної роботи та періодично звільнявся, аліменти сплачував по мірі фінансової можливості.
Суд приходить до висновку, що обставини на які посилається позивач не можуть бути підставою для припинення стягнення аліментів, позивачем не доведено наявність обставин, що передбачені статтями 180, 188, 190, 199 СК України, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів, сплачених ним за період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2019 року включно, ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 з 2009 року та по теперішній час кошти з рахунку не знімає, що свідчить про те, що кошти використовуються не за цільовим призначенням.
Відповідно до частини першої статті 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини.
Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (абзац перший частини другої статті 179 СК України).
За змістом частини другої статті 186 СК України, у разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 07.11.2007 з ОСОБА_1 стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , починаючи з 03.10.2007 до досягнення ОСОБА_4 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 , а починаючи з 30.07.2016 - 1/3 частину на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_8 до досягнення ОСОБА_5 повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_5 , а починаючи з 05.08.2018 - 1/4 частину на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 до досягнення ним повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_9 (а. с. 10).
З розрахунку заборгованості по аліментам старшого державного виконавця Фортечного ВДВС міста Кропивницького ГТУЮ у Кіровоградській області вбачається, що станом на 31.05.2019 нараховано 154 835 грн 46 коп, сплачено – 63 309 грн 14 коп, а заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів становить – 91 526 грн 32 коп (а. с. 17-19).
Виходячи з наведено суд приходить до висновку, що нецільове використання аліментів, на яке посилається позивач, у випадку його доведення є підставою для звернення платника аліментів до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.
Оскільки аліменти, сплачені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачувались на утримання дітей на підставі рішення суду в порядку визначеному законодавством і не можуть бути повернуті платнику з підстав зазначених в позові, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.
Виходячи з наведеного, суд вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції фактичні обставини справи були встановлені на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження наданих доказів, а висновки суду першої інстанції відповідають цим обставинам та їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги лист церкви «Перемога» № 3 від 01 квітня 2019 року, згідно якого вбачається, що з 1996 року позивач був дияконом християнської церкви «Благодать», з 2009 року після об`єднання церков став членом церкви та приймав активну участь, але останнім часом, внаслідок обставин пов`язаних зі станом здоров`я, церкву відвідує рідко, з огляду на те, що суд першої інстанції надав належну оцінку вказаному доказу, а обставини, які підтверджує вказаний лист не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.
Той факт, що станом на 31 травня 2019 року ОСОБА_1 сплатив 63 309 грн 14 коп з нарахованих 154 835 грн 46 коп, при тому, що весь сукупний дохід, який позивач отримав за час стягнення з нього аліментів становить 80 068 грн 98 коп, також не може бути підставою для задоволення позовних вимог про припинення стягнення аліментів.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач з 30.12.2013 до 26.11.2014 з урахуванням комісії перевела у готівку 4 933 грн 75 коп, а після цього жодного разу не знімала кошти з рахунку, суд не бере до уваги, адже те, що позивач не переводила у готівку сплачені позивачем аліменти, не може слугувати підставою для повернення вказаних коштів ОСОБА_1 .
Безпідставними є твердження позивача про те, що він має право на часткове звільнення від сплати аліментів, шляхом зменшення розміру таких аліментів, з огляду на те, що вимогами позову було саме припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів сплачених ОСОБА_1 в період з 01 січня 2009 року по 01 лютого 2019 року, а суд враховуючи принцип диспозитивності, передбачений статтею 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Помилковим є посилання ОСОБА_1 на частину четверту статті 273 ЦПК України яка є загальною нормою по відношенню до спеціальних норм Сімейного кодексу України, якими визначено підстави для припинення стягнення аліментів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).
При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу адвоката Бравермана Владислава Олександровича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 серпня 2020 року  без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 11.12.2020.

Головуючий суддя                                                  С. І. Мурашко 

Судді                                                          А. М. Головань
                                                                                                                О. Л. Карпенко