ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 р.	Справа № 520/1808/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Донець Л.О. ,  П`янової Я.В. ,
за участю секретаря судового засідання - Ділбарян А.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Панченко О.В., м. Харків, по справі № 520/1808/2020
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Головного управління ДПС у Харківській області               
          про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі по тексту – ГУ ДПС у Харківській області, відповідач), в якому просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 №Ф-722-14 зі сплати єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017 по 21.10.2019 у сумі 26539,26 грн; судові витрати покласти на відповідача. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 року №Ф-722-14, яку прийнято Головним управлінням ДПС у Харківській області, є протиправною та підлягає скасуванню в судовому порядку, оскільки згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим в якості суб`єкта підприємницької діяльності, отже не є платником ЄСВ.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 по справі № 520/1808/2020 адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправною та скасування вимоги – задоволено.
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 №Ф-722-14 зі сплати єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017 по 21.10.2019 у сумі 26539 (двадцять шість тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) грн. 26 коп.
Стягнуто на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривні 80 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, код ЄДРПОУ 43143704). 
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 по справі № 520/1808/20 скасувати, прийняти нове про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що згідно даних інформаційної системи «Податковий блок» ОСОБА_1 перебуває на обліку в Центральному управлінні ГУ ДПС у Харківській області як фізична особа-підприємець (далі по тексту – ФОП) на загальній системі оподаткування, що також підтверджується матеріалами справи. Дата державної реєстрації та взяття на облік – 18.10.2000 року. Відомості стосовно припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , як вказує апелянт, відсутні.  Вказує, що станом на 31.10.2019, відповідно до інтегрованої картки платника ІС «Податковий блок» (КБК 71040000) «ЄСВ за себе» за позивачем обліковується борг за ЄСВ на суму 26 539,26 грн. У зв`язку з чим, керуючись «Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженою наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 року (далі по тексту – Інструкція № 449, відповідно до приписів розділу IV «Порядок стягнення заборгованості з платників» якої, фіскальні органи надсилають платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо платник на кінець календарного місяця має недоїмку зі сплати єдиного внеску, а тому контролюючим органом було правомірно сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ від 13.11.2019 року № Ф-722/14 на суму 26 539, 26 грн.
В надісланому до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу представник позивача просив суд вимоги скарги відхилити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, як законне та обґрунтоване, оскільки апелянтом під час розгляду справи у суді першої інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності оскаржуваного рішення.
Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), згідно ідентифікаційних даних платника податків, які надані до суду представником відповідача, пройшовши визначену діючим законодавством процедуру державної реєстрації, набув статусу суб`єкта господарювання фізичної особи-підприємця та взятий на податковий облік у Центральному управління Головного управління ДПС у Харківській області з 18.10.2000 року (а.с.39).
13 листопада 2019 року ГУ ДПС у Харківській області здійснило нарахування позивачу боргу зі сплати єдиного внеску, сформувало й направило ОСОБА_1 вимогу про сплату цього боргу № Ф-722-14 на суму 26 539,26 грн (а.с. 4).
Отримавши вказану вимогу в грудні 2019 року, представник позивача  - адвокат Юденкова А.В., 04.12.2019, звернулася до відповідача з адвокатським запитом, в якому просила повідомити підстави нарахування вказаної недоїмки при сплаті єдиного соціального внеску, а також період виникнення заборгованості, нарахованої позивачу, просила надати копію відповідного рішення органу фіскальної служби. Одночасно повідомила, що Мартинюк В.А., згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не значиться зареєстрованим в якості суб`єкта підприємницької діяльності і не є платником ЄСВ. 
У відповідь на вказаний адвокатський запит, Головне управління ДПС у Харківській області, листом №7081/ФОП/20-40-56-08-20 від 13.12.2019 року повідомило, що за результатами проведеного аналізу інтегрованої картки платника (далі по тексту – ІКП) ОСОБА_1 , встановлено, що платник перебуває на обліку в Центральному управлінні ГУ ДПС у Харківській області з 18.10.2000 року, та відповідно до даних ІС «Податковий блок» у період з 18.10.2000 по теперішній час перебуває на загальній системі оподаткування. Вказано, що в ІКП платника лічиться правомірна заборгованість у сумі 26539,26 грн., яка виникла в результаті несплати єдиного внеску у період з 01.01.2017 по 21.10.2019. Відповідно до п.3 Розділу IV Інструкції № 449 сформовано вимогу №Ф-722-14 від 13.11.2019 та направлено позивачу засобами поштового зв`язку, та отримано останнім 27.11.2019. Вказана заборгованість ОСОБА_1 не сплачена та в судовому порядку не оскаржена. 
Не погодившись із вказаною вимогою, позивач звернувся в суд з даним позовом про визнання її протиправною та скасування.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-722-14 від 13.11.2019 прийнята відповідачем із порушенням норм чинного законодавства України., а тому є протиправною та підлягає скасуванню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що сума заборгованості з єдиного внеску у вимозі про сплату боргу (недоїмки) №Ф-722-14 від 13.11.2019 року нарахована позивачу за 2017 - 2019 роки. 
Доказів на підтвердження отримання позивачем у цей період доходів від провадження підприємницької діяльності контролюючим органом до суду не надано, не встановлено  таких обставин і судом першої інстанції. Фактично єдиний внесок за вказаний період нараховано відповідачем лише виходячи з перебування позивача на податковому обліку з огляду на його реєстрацію в якості фізичної особи-підприємця в 2000 році. 
Разом з цим, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відсутні.
Відповідно до  статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює  Податковий кодекс України  (далі по тексту -  ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VІ "Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі по тексту – Закон № 2464).
Приписами пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017 згідно із Законом України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій») встановлено, що для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з абз.2 п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
За приписами частини 8 статті 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Отже, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці (крім тих, що перебувають на спрощеній системі оподаткування), зареєстровані у встановленому законом порядку. При цьому, лише з 01.01.2017 (з прийняттям Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ) запроваджено саме обов`язок фізичних осіб-підприємців сплати єдиного внеску незалежно від отримання доходу. 
Закон України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань” від 15 травня 2003 року № 755-IV, який набув чинності з 1 липня 2004 року (в редакції, чинній станом на 31 березня 2005 року, далі по тексту - Закон України № 755) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців.
За визначенням частини 1 статті 4 Закону № 755 державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Відповідно до частини 1 статті 42 Закону № 755 для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи:
- заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця;
- копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів;
- документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.
Згідно з частиною 1 статті 46 Закону України № 755 державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі прийняття фізичною особою-підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності.
Частиною 3 статті 46 Закону України № 755 встановлено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Отже, державна реєстрація засвідчує не тільки факт припинення статусу підприємця, але і його набуття. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, позивач після початку дії Єдиного державного реєстру не вчиняв жодних дій щодо набуття статусу фізичної особи-підприємця, заяв та документів державному реєстратору не подавав. Зворотного відповідачем не доведено.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону № 755 державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.
Як зазначалось вище, позивач не звертався до державного реєстратора із жодними заявами, а тому має свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, видане до 2002 року, і свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка, як передбачено Законом № 755, не отримував.
Відповідно до п.2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України “Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання” від 01 липня 2010 року № 2390 (далі по тексту - Закон № 2390) процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.  
Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними (п. 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 2390).
Закон № 2390 набув чинності 03 березня 2011 року, а тому з 03 березня 2012 року свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи, видане позивачу до 2002 року, є недійсним в силу закону.
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що з огляду на недійсність виданого позивачу свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, станом на 01.01.2017 (дата початку періоду, за який позивачу нараховано єдиний внесок) та на час винесення контролюючим органом вимоги про сплату боргу – 13.11.2019, у ОСОБА_1 відсутній статус фізичної особи-підприємця та право здійснення підприємницької діяльності.
Доказів фактичного здійснення позивачем підприємницької діяльності, як фізичною особою-підприємцем, не надані відповідачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вказує, що у відповідача відсутні нормативні підстави для нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за період з 01.01.2017 по 21.10.2019 року, оскільки позивач в цей період не був зареєстрований як фізична особа-підприємець у встановленому законом порядку, а отже, не був платником ЄСВ у розумінні п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464. 
Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 15.09.2020 по справі № 460/37/19, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України. 
Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до приписів частин 2 та 3 статті 9 Закону України № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, доказів проведення перевірок підприємницької діяльності позивача відповідачем або іншим державним органом за період починаючи з 2000 року, в тому числі за період нарахування єдиного внеску, Головним управлінням ДПС у Харківській області не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції. Крім того, у позивача не витребувались та не надавались відповідачеві бухгалтерські та інші документи.
З огляду на викладене, у відповідача відсутні документальні підстави для нарахування ОСОБА_1 недоїмки зі сплати єдиного внеску.
Самі по собі дані інтегрованої картки платника податків, на які посилається апелянт, не підкріплені показниками податкової звітності та первинними документами, на думку колегії суддів, не є самостійною підставою для нарахування. 
Підсумовуючи вищевикладене, беручи до уваги, що позивач не мав у спірний період обов`язку зі сплати єдиного внеску, відповідачем безпідставно сформовано та направлено на адресу ОСОБА_1 спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 № №Ф-722-14 на загальну суму 26539,26 грн.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України “Про судоустрій і статус суддів” встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі “Рисовський проти України” (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу “належного урядування”, який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…”.
Тобто, виходячи з принципу “належного урядування”, державні органи загалом, і податкові органи зокрема, зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді майнового інтересу (нараховувати податки та збори) за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно (у даному випадку за рахунок платника податку) і якій протягом 14 років податкові та інші органи, які займались у цей час адміністрування єдиного соціального внеску та питаннями реєстрації підприємницької діяльності, не висловлювали жодних претензій з приводу незакінчення нею процедури припинення підприємницької діяльності та не застосовували жодних санкцій відносно позивача.
Відповідно до частини 1 статі 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно часини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Всупереч наведеним вимогам відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності винесення оскаржуваної вимоги на суму недоїмки, яка в ній зазначена.  
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що вимога ГУ ДПС у Харківській області про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 № №Ф-722-14 винесена відповідачем не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України та Законом № 2464, без урахування всіх обставин, що мали значення для її прийняття, а відтак, є протиправною та підлягає скасуванню.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області  залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.07.2020 року по справі № 520/1808/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	Т.С. Перцова	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    Я.В. П`янова   	
Повний текст постанови складено  05.11.2020 року