ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 530/1238/19  Номер провадження 22-ц/814/2783/20	Головуючий у 1-й інстанції Должко С. Р.  Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.
Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак Ю.В. 
секретар: Ткаченко Т.І. 

за участю: представника позивача – адв Постернак В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження апеляційну скаргу представника позивача - адвоката Постернака Віктора Михайловича
на рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року (повний текст складено 29.10.2020 року)
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради Полтавської області, третя особа - Зіньківська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його тітка – ОСОБА_2 , яка не залишила заповіт, та після її смерті залишилась спадщина – житловий будинок в м. Зінькові.
Вказує, що він проживає у м. Львів, має 2-гу групу інвалідності, та за станом здоров`я не зміг особисто прийняти спадщину, у зв`язку з чим 19.08.2009 року ним була укладена довіреність на ім`я ОСОБА_3 , яка повинна була бути представником позивача по питанню успадкування майна померлої ОСОБА_2 . Проте, як зауважує позивач, ОСОБА_3 своїми шахрайськими діями заволоділа майном, яке за законом має належати ОСОБА_1 , а саме 06.10.2009 року звернулась до Зіньківського районного суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся, та визнання права власності на нерухоме майно. Про існування вказаної справи №2-674/09 позивач дізнався в кінці 2017 року, оскаржив відповідне рішення та лише в лютому 2019 року провадження у даній справі було закрито за заявою ОСОБА_3 .
Зазначає, що, у зв`язку з вказаними подіями, він ( ОСОБА_1 ) не зміг вчасно подати заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 та Зіньківською державною нотаріальною конторою йому було відмовлено у прийняття такої заяви за пропуском строку. Вважає, що визначений законом строк пропущено з поважних причин та такий підлягає поновленню.
З урахуванням наведеного прохав визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними та визначити йому додатковий строку для подання заяви до Зіньківської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті його тітки – ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Зіньківської міської ради Полтавської області, третя особа: Зіньківська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, відмовлено в повному обсязі.

З цим рішенням не погодився ОСОБА_1 ,який, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, оскільки апелянт проживає у місті Львові та має другу групу інвалідності, для прийняття спадщини ним була укладена довіреність від 19.08.2009 року, то позивачем строк пропущено з поважних, незалежних від нього причин.
Зауважує, що саме шахрайські дії представника позивача (довіреної особи.) – ОСОБА_3 стали причиною пропуску позивачем строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
Окрім того, вважає, що місцевим судом не було взято до уваги, що причиною пропуску апелянтом відповідного строку також стало те, що у 2009 року на подружжя ОСОБА_4 було здійснено наїзд, внаслідок чого вони отримали травми та позивач був вимушений з 17.05.2009 року по 09.08.2009 року доглядати за дружиною.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно актового запису №13 в Книзі реєстрації смертей Відділу реєстрації актів цивільного стану Зіньківського РУЮ Полтавської області,  ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 30.01.2009 року, а.с.9).

Як установлено, після її смерті відкрилася спадщина на:
- Житловий будинок АДРЕСА_1 ; 
-Земельну ділянку, яка надана для обслуговування житлового будинку, що розташована на АДРЕСА_1 ; 
-Грошові вклади з відповідними відсотками та усіма компенсаційними нарахуваннями, що знаходяться у відділеннях Ощадного банку міста Зіньків Полтавської області, що належали спадкодавцю та підставі ощадних книжок (а.с.13).

       07.05.2019 року позивач звернувся до Зіньківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13).

З листа завідуючої Зіньківською державною нотаріальною конторою Л.В. Герасименко №335/01-16 від 11.06.2019 року вбачається, що позивач є таким, що не прийняв спадщину, тому видати свідоцтво про право власності на спадщину згідно надісланої заяви неможливо. Роз`яснено ОСОБА_1 право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини (а.с.15).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий суд виходив із того, що ОСОБА_1 не надано належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.

Такий висновок відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на Законі, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Нормою частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  є племінником спадкодавця – ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Цей факт підтверджується, зокрема, Свідоцтвом про одруження ОСОБА_5 з ОСОБА_6 серії НОМЕР_2 від 27.02.1949р. (а.с.6), Свідоцтвом (відновленим) про народження ОСОБА_5 серії НОМЕР_3 від 28.02.1951р. (а.с.7), Свідоцтвом про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 04.04.1951р. (а.с.7), Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану про реєстрацію народження №00001149734 від 21.08.2009 року щодо ОСОБА_2 (а.с.10).

Також, установлено та не заперечується сторонами по справі, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_2 , позивач з нею не проживав, відтак, для прийняття ним спадщини, необхідно було подати у шестимісячний строк відповідну заяву до нотаріальної контори.

На підтвердження вчинення ОСОБА_1 дій щодо належного прийняття спадщини, ним було долучено до матеріалів справи копію довіреності від 19.08.2009 року на ім`я ОСОБА_3 , якою позивач уповноважував останню бути його представником в органах влади та місцевого самоуправління, будь-яких підприємствах, установах та організаціях, незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, судах з усіх питань, що стосуються отримання від його імені рішень, ухвал, документів, речей, дозволів, по успадкуванню ним майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 з усіма правами, наданими позивачу, Відповідачу, третій особі та потерпілому, в тому числі з правом пред`явлення позову, повної або часткової відмови від позовних вимог, визнання повністю або частково позову, зміни підстав або предмета позову, укладення мирової угоди, оскарження рішення (вироку) суду, подання виконавчого листа до стягнення, оскарження дій органів державної виконавчої служби та всіма іншими процесуальними правами, передбаченими законодавством України (а.с.17).

При цьому, з аналізу матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто строк на подачу заяви на прийняття спадщини сплинув 26.07.2009 року, при цьому відповідну довіреність позивач видав щодо прийняття спадщини лише 19.08.2009 року тобто з пропуском визначеного законом шестимісячного строку.

Доводи апеляційної скарги стовно того, що причиною пропуску апелянтом відповідного строку також стало те, що у 2009 року на подружжя ОСОБА_4 було здійснено наїзд, внаслідок чого вони отримали травми та позивач був вимушений з 17.05.2009 року по 09.08.2009 року доглядати за дружиною, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки таке твердження апелянта належними та допустимими доказами не підтверджено.

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_1 постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини, він є таким, що пропустив строк для прийняття спадщини, тобто, не прийняв спадщину.

Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно роз`яснень, викладених в абзаці шостому пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року №7, вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску сроку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходиити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

В листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що стороною позивача на підставі належних і допустимих доказів не доведено наявності об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, що унеможливили вчинення ОСОБА_1 дій щодо прийняття спадщини у встановлений законом строк. Відтак, судом першої інстанції зроблено вірний висновок стосовно того, що позивач не виконала свій процесуальний обов`язок з доведення тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Твердження апелянта про те, що, оскільки він проживає у місті Львові та має другу групу інвалідності, для прийняття спадщини ним була укладена довіреність від 19.08.2009 року, а тому позивачем строк пропущено з поважних, незалежних від нього причин, колегія суддів оцінює критично, так як наведені обставини не є непереборними, тобто такими, що з об`єктивних причин унеможливили виконання вимог закону щодо звернення до нотаріуса з відповідною заявою у місячний строк.

Доводи апелянта про те, що саме шахрайські дії представника позивача (довіреної особи) – ОСОБА_3 стали причиною пропуску позивачем строку для подачі заяви про прийняття спадщини, до уваги не приймаються, оскільки відповідна довіреність вже була укладена з пропуском строку.
Окрім того, як зазначено самим позивачем, про вчинення ОСОБА_3 , на думку апелянта, шахрайських дій, ОСОБА_1 стало відомо в кінці 2017 року, проте з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса він звернувся лише 07.05.2019 року, а з даним позовом до суду у вересні.2019 року.

З аналізу наведених вище обставин вбачається, що при вирішенні питання про відсутність підстав для визнання поважними причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, судом першої інстанції була надана вірна оцінка доказам по справі, та звернуто належну увагу на роз`яснення, викладені в абзаці шостому пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року №7.

Окрім того, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України.
Суди відкривають провадження у таких справах у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.
Відповідачами у справах про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (або непред`явлення позову до належного відповідача (співвідповідача) не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом (далі - ЦПК України). Вказане може бути підставою для відмови у задоволенні позову по суті заявлених вимог до неналежного відповідача.

Зазначене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).

Як установлено матеріалами справи, щодо майна померлої ОСОБА_2 є також інші спадкоємці, зокрема, ОСОБА_7 , сестра спадкодавця, проте вона не є відповідачем у даній справі та взагалі не була залучена до участі в ній.

Відтак, враховуючи наявність інших, крім позивача, спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 , які не залучені до участі у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що це також є підставою для відмови в позові ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права, по суті дублюючи доводи наведені в позовній заяві.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. 

       Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача - адвоката Постернака Віктора Михайловича- залишити без задоволення.
Рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 27 жовтня 2020 року, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ                                                Т.О. Кривчун

СУДДІ                                                        Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак

Повний текст постанови виготовлено 23.12.2020 року.