ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 489/3292/16-а
адміністративне провадження № К/9901/18370/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Желєзного І.В.,
суддів: Шарапи В.М., Чиркіна С.М.
розглянув у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва у складі судді Кокорєва В.В. від 24.11.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Крусяна А.В., суддів Вербицької Н.В., Джабурія О.В. від 22.02.2017 
у справі №489/3292/16-а 
за позовом ОСОБА_1 
до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва   
про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії
ВСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У червні 2016 року ОСОБА_1 (далі також – позивач) звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, далі також - відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії з урахуванням одноразової грошової винагороди в сумі 295,00 крб., виплаченої йому у грудні 1987 року; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок пенсії з урахуванням одноразової грошової винагороди, виплаченої йому у грудні 1987 року. 
2. Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.11.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, у задоволенні позову відмовлено.
3. У березні 2017 року позивач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.11.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
4. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2017 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 
5. 14.04.2017 від відповідача до Вищого адміністративного суду України надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити таку без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій – без змін.
6. У подальшому справу передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпункту 1 пункту 1 розділу VII “Перехідні положення” Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 03.10.2017 “Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів”).
7. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.07.2019 справу передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючого судді Желєзного І.В., суддів Чиркіна С.М., Шарапи В.М.
8. 19.08.2019 від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшло клопотання про заміну сторони у справі, в якому просив замінити сторону у справі управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва на Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
9. Ухвалою Верховного Суду від 04.11.2020 замінено відповідача у справі на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
10. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач з 01.09.2010 знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва України та отримує пенсію, призначену згідно з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
11. Судом першої інстанції встановлено наступне.
12. 09.06.2016 позивач звернувся до відповідача із проханням здійснити перерахунок його пенсії з урахуванням виплаченої позивачу премії у розмірі 295 крб.
13. Відповідно до довідки від 02.11.2012 військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 за грудень 1987 року надбавка за вислугу років в відомості не відображена, виплата одноразової грошової допомоги за 1987 рік в відомості не значиться. 
14. З архівної довідки від 05.08.2013 вбачається, що позивачу виплачено одноразову грошову винагороду за 1987 рік у сумі 295 крб.
15. Згідно з рішенням від 19.08.2016 №66/1 позивачу відмовлено у перерахунку пенсії, оскільки сума 295 крб. є одноразовою грошовою винагородою та не вбачається місяць проведення даної виплати. Одержання цієї одноразової виплати не підтверджується первинними документами.
16. Судом апеляційної інстанції також встановлено наступне.
17. Згідно з архівною довідкою від 12.09.2012 №997/п нарахування одноразової грошової винагороди за 1987 рік у відомостях немає; за 1988 рік виплачено одноразову грошову винагороду у грудні місяці в сумі 295 руб.
18. Відповідно до архівної довідки від 05.08.2013 №448/п «в роздаткових відомостях на виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 зараховано грошове забезпечення помісячно з розбивкою по видам за 1988 рік», де наявна нарахована сума одноразової грошової винагороди – 295 руб.
19. 07.02.2014   управлінням   Пенсійного   фонду   України в Ленінському районі м. Миколаєва прийнято рішення №5/3 про відмову у перерахунку пенсії по заяві ОСОБА_1 від 29.01.2014 з урахуванням архівних довідок Одеського територіального архівного відділу галузевого державного архіву Міністерства оброни України від 05.08.2013 №448/п щодо виплати позивачу в складі заробітної плати одноразової грошової винагороди за грудень 1987 року у розмірі 295 руб.
ІІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
20. Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що відмова відповідача у перерахунку пенсії з урахуванням одноразової грошової винагороди в сумі 295,00 крб., виплаченої йому у грудні 1987 року, є протиправною та такою, що порушує його законні права та інтереси.
21. Відповідач заперечував щодо задоволення позову, посилаючись на те, що відповідачем правомірно надано відповідь про неможливість зарахування до заробітної плати для обчислення пенсії суми одноразової грошової винагороди у зв`язку із очевидною суперечністю в довідках, виданих Одеським територіальним архівним відділом галузевого державного архіву Міністерства оборони України щодо факту нарахування винагороди. Крім того, вказана виплата не підтверджена первинними документами та відсутня вказівка, в якому саме місяці проведена виплата.
ІV. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
22. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що    виплата позивачу грошової винагороди у розмірі 295 крб. не підтверджується первинними документами чи довідкою підприємства.
V. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ НА НЕЇ
23. Позивач у касаційній скарзі не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що висновок суду апеляційної інстанції, що наказ командира військової частини 35460 №042 від 27.11.1987 не є первинним документом, є помилковим, оскільки, на думку позивача, такий наказ є підтвердженням не лише нарахування, але і виплати відповідних коштів. Суд апеляційної інстанції надав неправильну оцінку наявним у матеріалах справи доказам.
24. Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу зазначив, що відповідачем правомірно надано відповідь про неможливість зарахування до заробітної плати для обчислення пенсії суми одноразової грошової винагороди у зв`язку із очевидною суперечністю в довідках, виданих Одеським територіальним архівним відділом галузевого державного архіву Міністерства оборони України щодо факту нарахування винагороди; вказана виплата не підтверджена первинними документами та відсутня вказівка, в якому саме місяці проведена виплата. Оскаржувані судові рішення ухвалені із дотриманням норм матеріального та процесуального права, відтак підстави для їх скасування відсутні.
VI. ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
25. Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.
26. Відповідно до   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
27. Згідно з положеннями частини другої   статті 2 КАС України   в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені   Конституцією   та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
28. Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач з 01.09.2010 знаходиться на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва України та отримує пенсію, призначену згідно з Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
29. Статтею 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986 - 1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством.
30. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.
31. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі також - Порядок № 1210, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
32. Пунктом першим Порядку № 1210 передбачено, що цей Порядок визначає механізм обчислення пенсій по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсій у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи відповідно до   статей 54   і   57   Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (далі - пенсії). Пенсії за бажанням осіб можуть призначатися виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків.
33. Згідно з пунктом 2 вказаного Порядку заробітна плата для обчислення пенсій враховується за будь-які 12 місяців підряд такої роботи.
34. Підпунктом 3 пункту 3 Порядку № 1210 передбачено, що у разі, коли особа пропрацювала у зоні відчуження менш як 12 місяців підряд, пенсія обчислюється виходячи із заробітної плати за повні календарні місяці підряд у зоні відчуження.
35. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» (у редакції, чинній на момент призначення позивачу пенсії) структуру заробітної плати складають основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно  до  встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки); встановлюється у вигляді тарифних  ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців)), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи  та  винахідливість  і  за особливі умови праці; включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати,  передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій), інші заохочувальні та компенсаційні виплати (до них належать виплати  у формі винагород за підсумками роботи за рік,  премії за спеціальними  системами  і  положеннями,  компенсаційні  та   інші грошові  і матеріальні виплати,  які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми).
36. Відповідно до положень пункту 7 Порядку № 1210 пенсії призваних на військові збори військовозобов`язаних, які брали участь в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та працювали у зоні відчуження в 1986-1990 роках, призначаються виходячи із заробітної плати, яку вони одержували за основним місцем роботи, з урахуванням фактично відпрацьованого часу у зоні відчуження, характеру виконуваної роботи, місця і тривалості робочого дня (незалежно від періоду проведення розрахунку оплати праці за умови, якщо такий розрахунок проведено на підставі первинних документів про місце роботи і тривалість робочого дня згідно із сумарною кратністю оплати праці, встановленою у відповідні періоди за зонами небезпеки: у III зоні - 5, II - 4, I - 3). При цьому в усіх випадках заробітна плата для розрахунку пенсії не повинна бути нижчою від фактично одержаної суми у зазначений період.
37. Згідно з частиною четвертою статті 15 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами).
38. Пунктом 2.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, передбачено, що довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами. У випадках, коли архівні установи не мають можливості видати довідку за встановленою формою з розшифровкою виплачених сум за видами заробітку, вони можуть видавати довідки, що відповідають даним, наявним в архівних фондах, без додержання цієї форми.
39. Системний аналіз наведених положень дає змогу дійти висновку, що роботодавець має право видати довідку про розмір заробітної плати відповідно до даних, що містяться у відповідних первинних документах за відповідний період. При цьому, єдиною і обов`язковою умовою для обчислення пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи до 01.07.2000 є підтвердження нарахування такої заробітної плати первинними документами, зокрема, виписками з особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працювала особа, яка звертається за пенсією.
40. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №640/12426/17, від 17.04.2018 у справі №376/2559/17, від 11.12.2018 у справі №575/804/14-а, від 23.04.2019 у справі №376/149/18, від 24.10.2019 у справі № 376/1020/16-а, від 05.03.2020 у справі №539/3234/16-а, від 30.04.2020 у справі №127/19824/16-а, від 12.06.2020 у справі №539/1284/17.
41. Судами попередніх інстанцій встановлено, що довідка, яку надав позивач дійсно не підтверджена первинними документами.
42. Також колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції, що наявність наказу командира в/ч 35460 №042 від 27.11.1987 про дозвіл на нарахування позивачу одноразової грошової винагороди в сумі 295 руб. за 1987 рік не є належним первинним документом на підтвердження виплати ОСОБА_1 вказаної винагороди саме у грудні 1987 року, а відтак відхиляє відповідні доводи касаційної скарги.
43. Колегія суддів зауважує, що визначальним для врахування заробітної плати, отриманої за роботу в зоні відчуження, для обчислення пенсії є саме фактичне отримання особою сум заробітної плати, однак, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідні докази щодо отримання позивачем одноразової грошової винагороди в сумі 295,00 крб. у грудні 1987 року у матеріалах справи відсутні.
44. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 10.07.2019 у справі  № 539/2726/16-а та від 23.04.2020 у справі №660/1090/16-а.
45. Доводи касаційної скарги не містять об`єктивно мотивованих міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанцій, зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судами попередніх інстанцій, до переоцінки доказів щодо обставин справи, які суди встановили у процесі її розгляду. Водночас, за приписами частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
46. Відтак, враховуючи те, що суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості додатково перевіряти досліджені судами попередніх інстанцій докази, на підставі яких такі обставини встановлено, Верховний Суд відхиляє відповідні доводи позивача, викладені у касаційній скарзі, оскільки такі спрямовані на переоцінку доказів у справі.
47. Частиною другою    статті 6 КАС України    передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
48. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"    встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
49. Відповідно до    статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"    суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
50. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
51. Суд у цій справі також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. 
52. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ухвалені із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржених судових рішень відсутні.
53. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
54. Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення судів попередніх інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.
Керуючись статтями   341, 349,   350,   356,   359 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.11.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             І.В. Желєзний 
Судді:                                                                                                        С.М. Чиркін
                                                                                                                  В.М. Шарапа