Справа № 127/27593/19
Провадження № 22-ц/801/1955/2020
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року	Справа № 127/27593/19	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року, ухвалені суддею Королем О.П. в м.Вінниці, повне рішення складено 31 липня 2020 року та повне додаткове рішення складено 28 серпня 2020 року, в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Приватного підприємства «Авто-Фортуна», за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Юрченко Світлани Володимирівни, про визнання недійсним договору комісії щодо продажу транспортного засобу, про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та про витребування із незаконного володіння транспортного засобу,
встановив:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила: 
- визнати недійсним договір комісії № 5959/17/001164 від 22 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_2 , та ПП «Авто-Фортуна» щодо продажу транспортного засобу – автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №5959/17/001164 від 22 листопада 2017 року, який укладений між ПП «Авто-Фортуна» та ОСОБА_4 щодо продажу автомобіля TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;
- витребувати із незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 автомобіль TOYOTA LAND CRUISER PRADO, тип – універсал – В, 2008 р/в, шасі № НОМЕР_2 , колір – чорний;
- стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 07.11.2017 вона видала нотаріально посвідчену довіреність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на розпорядження належним їй автомобілем TOYOTA LAND CRUISER PRADO, 2008 року випуску, строком на один рік, у тому числі з правом продати, обміняти, здати в оренду тощо.
Оскільки час продажу та офіційний курс долара США в довіреності на момент її видачі визначити не було можливо, вона наділила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 правом укладення договорів на власний розсуд, але в разі продажу автомобіля згідно з довіреністю, повідомила представників, що ціна продажу має бути не меншою 25 000 доларів США. У довіреності не передбачено право повірених самостійно визначати вартість майна, яке належить їй, під час укладання угод.
22.11.2017 між позивачем в особі ОСОБА_2 та ПП «Авто-Фортуна» укладено договір комісії, предметом якого визначено здійснення від імені ПП «Авто-Фортуна» угоди з продажу спірного автомобіля.
22.11.2017 між ПП «Авто-Фортуна» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу вищевказаного автомобілю за 49 000 грн. Відповідно до звіту про оцінку майна вартість автомобілю становить 529 050 грн.
Позивач вказує, що вона неодноразово зверталася до ОСОБА_6 з вимогою віддати їй отриманні реальні кошти за договором купівлі-продажу автомобіля, але відповідач повідомив, що реально продав автомобіль за 49 000 грн, хоча навість і таких коштів не віддав.
Реалізація автомобіля відбулася за ціною, яка більш як у десять разів нижча за ринкову, враховуючи звіт про оцінку майна, складений ТОВ «Подільський експертний центр», який є суб`єктом оціночної діяльності, а також наявність недобросовісних дій зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , при цьому повірений ОСОБА_2 не отримав підтвердження волі власника на реалізацію автомобіля за значно заниженою ціною.
Вважає, що договори підлягають визнанню недійсними на підставі ст. 232 ЦК України, у зв`язку із вчиненням правочинів внаслідок зловмисної домовленості представника однією сторони з другою стороною.
Також, згідно змінених підстав позову (а.с.104-107 т.1) ОСОБА_1 просила визнати недійсними оспорюванні договори з таких додаткових підстав, які визначені ч. 2, 3 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, ч. 1-3 ст. 13, ч. 2 ст. 238, 241, ч. 1 ст.1004 ЦК України. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року заяву представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвоката Слізяка Н.Р. задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 5 000 грн.
У задоволенні решти заяви відмовлено.
Не погодившись із вказаними рішеннями, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Також просить стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на її користь судові витрати у вигляді судового збору в сумі 17 068,25 грн та витрати на правову допомогу в сумі 8 408 грн.
Скарга мотивована тим, що в тексті довіреності відсутнє право повіреного на самостійне визначення вартості майна; під час розгляду цивільної справи №127/33247/18 не встанволювався факт обґрунтованості вартості спірного автомобіля в сумі 49 000 грн; ОСОБА_2 зобов`язаний був діяти відповідно до волі та в інтересах довірителя; договір комісії та похідний від нього договір купівлі-продажу транспортного засобу оскаржувався з передбачених ч. 3 ст. 215 та ст. 241 ЦК України підстав, які не були застосовані судом першої інстанції до спірних правовідносин; зазначення в податковій декларації за 2017 рік сум отриманих коштів від продажу власного автомобіля не може слугувати твердженням прийняття правочину щодо відчуження майна; суд першої інстанції не застосував ч. 1-3 ст.13, ч. 3 ст. 215, ст. 241, ч. 1 ст. 1004 ЦК України, як підстави позову; відповідачами не обґрунтовано добросовісність їх дій під час визначення вартості спірного автомобіля в сумі 49 000 грн; передача грошових коштів від повіреного довірителю, як результат виконання довіреності, повинна підтверджуватися письмовим документом; зазначаючи у відзиві на позов про орієнтовний попередній розрахунок судових витрат відповідач не надав самого розрахунку; додаткове рішення суду проголошено з пропуском встановленого законом строку. 
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувані рішення суду залишити без змін.
У письмових поясненнях ОСОБА_4 вважає, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.2017 ОСОБА_8 видала довіреність, якою для виконання договору доручення, укладеного попередньо в усній формі, уповноважила ОСОБА_2 або ж ОСОБА_3 незалежно один від одного користуватися з правом тимчасового використання за межами України та розпоряджатися від її імені (продати, обміняти, здати в оренду, страхувати) належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого Центр 0541, 27.09.2017, автомобіль марки, моделі «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», 2008 року випуску, двигун №--, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , перша реєстрація 17.12.2008. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Юрченко С.В. та зареєстрована в реєстрі за №1127
Для виконання доручення повірених було наділено правом представлення інтересів позивача, в тому числі, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу, підписувати договори цивільно-правового характеру щодо розпорядження та користування транспортним засобом, одержувати належні їй за результатами згаданих угод грошові суми.
Довіреність видана терміном на один рік з правом передоручення та дійсна до 07.11.2018 (а.с.5 т.1).
22.11.2017 між позивачем (Комітент) в особі ОСОБА_2 та ПП «Авто-Фортуна» (Комісіонер) укладено договір комісії №5959/17/001164.
Згідно з п. 1 розділу І договору комісії Комісіонер зобов`язується за дорученням Комітента та винагороду, здійснити від свого імені угоду з продажу товару: автомобіль «TOYOTA LAND CRUISER PRADO» Універсал-В, 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , колір чорний. 
Вартість транспортного засобу по узгодженню сторін становить 49 000 грн.
Договір підписаний повноважними представниками сторін (а.с.7 т.1).
22.11.2017 між ПП «Авто-Фортуна» (Продавець) та ОСОБА_4 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №5959/17/001164.
Згідно з п.1.1. договору купівлі-продажу, на умовах даного договору Продавець зобов`язується передати у власність Покупцеві вищевказаний транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до п.189.3 ст.189 Податкового кодексу України).
Згідно з п.2.2. Покупець набуває право власності на транспортний засіб з моменту підписання сторонами даного договору купівлі-продажу.
Згідно з п.3.1. договору купівлі-продажу, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49 000 грн.
Відповідно до п.9.1. договору купівлі-продажу, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання.
Договір підписаний повноваженими представниками сторін (а.с.8 т.1).
В акті огляду реалізованого транспортного засобу № 5959/17/001164 від 22.11.2017 та акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, шо має ідентифікаційний номер № 5959/17/001164 від 22.11.2017 зазначено, що ціна транспортного засобу становить 49 000 грн (а.с.9,10 т.1). 
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 вважаючи, що її повірений ОСОБА_2 , як представник продавця автомобіля, вступив у зловмисну домовленість з покупцем автомобіля ОСОБА_4 в частині заниження ціни продажу, просила визнати недійсними договір комісії та договір купівлі-продажу транспортного засобу на підставі ч. 3 ст. 215 та ст. 232 ЦК України.
У ході розгляду справи позивач доповнила підстави визнання недійсними правочинів додатковими підставами, які визначені ч. 2, 3 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215, а також зазначила про порушення ч. 1-3 ст. 13, ч. 2 ст. 238, ст. 241, ч. 1 ст. 1004 ЦК України під час їх укладення.
Так, ОСОБА_1 зазначила, що оспорює договір комісії від 22.11.2017 з підстав ч. 3 ст. 203 ЦК України та ч. 3 ст. 215 ЦК України, оскільки він не відповідав її волі, як власника майна, в частині визначення його вартості представником.
Крім того, просила визнати недійсним договір комісії від 22.11.2017 на підставі ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України у зв`язку з відсутністю в повіреного дієздатності та порушенням вимог ч. 1-3 ст. 13 ЦК України (межі здійснення цивільних прав), ч. 2 ст. 238 ЦК України (правочини, які може вчиняти представник), ч. 1 ст. 1004 ЦК України (виконання доручення). 
Також ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу з підстав ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України та із застосуванням ст. 241 ЦК України (вчинення правочину із перевищенням повноважень), оскільки ПП «Авто-Фортуна» не набув достатніх повноважень на визначення в договорі купівлі-продажу від 22.11.2017 вартості майна, а також із порушенням ОСОБА_4 загальних вимог цивільних прав, визначених ч. 1-3 ст. 13 ЦК України. 
Проаналізувавши всі заяви позивача (зокрема, позовну заяву, а також позовну заяву в уточненій та зміненій редакції), апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції в повному об`ємі розглянув всі підстави позову (а.с.1-5, 86-87, 105-107 т.1).
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1004 ЦК України, повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.
Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв`язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.
За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.
Для задоволення позовних вимог за статтею 232 ЦК України необхідно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діє при цьому у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Таким чином має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.
Критерій «зловмисності» не залежить від того, чи був направлений умисел повіреного на власне збагачення чи заподіяння шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розходження волі довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в ухвалі від 28 травня 2009 року по справі № 6-6639вов09.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Встановивши, що відповідач заперечував наявність будь-якої зловмисної домовленості, відсутність у довіреності від 07.11.2017 будь-яких обмежень, суд першої інстанції зробив правильний висновок про недоведеність позивачем обставин, які були б підставою для застосування вимог статті 232 ЦК України, для визнання договорів комісії та купівлі-продажу недійсними.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує про те, що в тексті довіреності відсутнє право повіреного на самостійне визначення вартості майна, однак, такі твердження відхиляються колегією суддів, оскільки за змістом виданої довіреності ОСОБА_2 мав право розпоряджатися належним їй автомобілем, одержувати за результатами укладених угод грошові суми, при цьому він діяв не в особистих інтересах, а в інтересах ОСОБА_1 , маючи право здійснювати від її імені всі необхідні дії. 
Колегія суддів звертає увагу, що по-перше, в тексті довіреності відсутні будь-які заборони з приводу можливості повіреного визначати вартість майна; по-друге, відсутні норми права, які б прямо забороняли повіреному самостійно визначати ціну продажу без погодження з довірителем, і такі обмеження можуть бути визначені лише довіреністю, чого зроблено не було; по-третє, застережень щодо додаткового погодження ціни договору купівлі-продажу із ОСОБА_1 після видачі довіреності зміст документа на представництво не містить, тому ОСОБА_2 діяв в межах повноважень, наданих йому ОСОБА_1 . 
Видаючи довіреність, ОСОБА_1 повинна була усвідомлювати, що наділила ОСОБА_2 правом продажу автомобіля будь-якій особі на умовах, визначених повіреним на власний розсуд. 
Згідно з договором купівлі-продажу від 22.11.2017, продаж автомобіля здійснено за 49 000 грн, вказана сума повністю сплачена покупцем представнику продавця під час підписання договору (п.2.1. договору). Доказів того, що зазначений пункт договору сторонами не виконано та покупець не розрахувався за придбаний автомобіль, суду не надано.
Доводи апелянта щодо суперечливості доказів і показів свідків на рахунок передачі їй грошових коштів від ОСОБА_2 не можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки вони можуть свідчити про неналежне виконання умов договору, а не про його недійсність.
Апелянт посилається на те, що оскільки воля ОСОБА_2 в момент укладення договору комісії в частині визначення вартості належного їй майна не відповідала її волі, вона оскаржила договір комісії та договір купівлі-продажу з підстав, передбачених ч. 3 ст. 215 та ст. 241 ЦК України, які не були застосовані судом першої інстанції до спірних правовідносин.
Відповідно до положень ст. 241 ЦК України,  правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.  Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Зі змісту оскаржуваного рішення слідує, що суд першої інстанції застосував вказані норми до спірних правовідносин та прийшов до висновку про прийняття виконання ОСОБА_1 за договором доручення від 07.11.2017, надавши оцінку виписці з АТ «Ощадбанк» щодо сплачених ОСОБА_7 податків.
Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що факт зазначення нею в податковій декларації за 2017 рік сум отриманих коштів від продажу майна не підтверджує прийняття правочину щодо відчуження майна представником за довіреністю, оскільки укладений між фізичною особою та третьою особою договір може бути визнаний недійним з підстав відсутності волевиявлення та несхвалення довірителем спірного договору у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа за договором діяла недобросовісно і нерозумно. Тобто третя особа знала або за всіма обставинами, проявивши розумну обачність, не могла не знати про певні обмеження повноважень щодо представництва чи про інші додаткові умови договору доручення чи довіреності, виданої представнику, який укладає договір від імені довірителя, проте такі обставини під час розгляду справи не встановлено.
ОСОБА_1 взагалі не довела, яка ж була її воля, як довірителя, щодо умов продажу автомобіля. Встановлено лише, що довіреність видана для виконання договору доручення, укладеного попередньо в усній формі. Позивач не довела в суді умов такої усної домовленості.
Зазначаючи про незастосування судом першої інстанції також як підстав позову положень ч. 1-3 ст.13, ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 1004 ЦК України в частині визнання недійсним договору комісії, ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 під час укладення такого договору не мав достатніх повноважень на визначення вартості майна, діяв недобросовісно, всупереч її інтересів та вона не схвалює таких дій.
Разом з тим, суд першої інстанції надав мотивовану оцінку такій позиції ОСОБА_1 і вказані висновки суду останньою в апеляційній скарзі не спростовані.
Обґрунтовуючи недобросовісність повіреного ОСОБА_1 посилається на ч. 2 ст. 238 ЦК України, відповідно до якої представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.
Однак, таке посилання є безпідставним, адже договір комісії відповідно до умов довіреності та норм права може укладатися (вчинятися) представником, що і було зроблено.
Проаналізувавши підстави позову, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спір фактично виник з приводу ціни відчуженого автомобіля.
Доказом на обґрунтування заниженої ціни продажу автомобіля ОСОБА_7 вказує оцінку подібного автомобіля, зроблену оцінювачем і відображену у його висновку про вартість майна (а.с.11 т.1).
Цей доказ є неналежним, так як відсутня мотивація такого висновку і оцінка проводилася без огляду спірного автомобіля, і не зрозуміло яким чином використовувався методичний підхід – порівняльний.
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що позивач стверджує про ринкову вартість спірного автомобіля в розмірі 529 050 грн, хоча згідно договору купівлі-продажу він був придбаний за 200 000 грн (а.с.207-208 т.1). 
Також колегія суддів бере до уваги, що в 2018 році ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, отриманих за відчуження спірного автомобілю (справа №127/33247/18), під час якого ОСОБА_1 надано інформацію, що вартість спірного автомобіля згідно оцінки становить 451 000 грн, тобто у 2018 році ринкова вартість автомобіля була меншою, ніж в 2019 році. 
Ці обставини ставлять під сумнів справжню ринкову вартість цього авто, а доказування відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України на припущеннях ґрунтуватися не можуть.
Мотиви, з яких суд першої інстанції прийшов до висновку про неможливість задоволення вимоги позову про витребування автомобіля із незаконного володіння ОСОБА_4 не спростовані ОСОБА_1 і такі висновки є правильними, так як відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння.
Спірний автомобіль був переданий повіреному власником для його відчуження, отже вибув з волі власника. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача .
Також в апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з неї на користь ОСОБА_2  у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 5000 грн, мотивуючи тим, що додаткове рішення проголошено з пропуском визначеного ст. 270 ЦПК України строку – десять днів з дня надходження заяви, однак, питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог, якщо сторона з поважних причин не подала докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, за заявою сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, вирішується у визначені ст.246 ЦПК України строки – двадцять днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Порушення судом першої інстанції строку прийняття додаткового рішення не може бути підставою для його скасування.
Безпідставними є доводи апелянта в частині ненадання представником ОСОБА_2 разом із відзивом на позов попереднього розрахунку судових витрат, оскільки у відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 – адвокат Слізяк Н.Р. на виконання вимог ч. 3 ст. 178 ЦПК України зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які відповідачі очікують понести у зв`язку із розглядом справи складає 25 000 грн – витрати на професійну правничу допомогу.
У п. 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК України зазначено, що відзив повинен містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
У свою чергу, до судових витрат належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України,  для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).  Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Зазначивши у відзиві на позов про намір стягнути судові витрати, які складаються з витрат на правничу допомогу, та їх розмір і надавши докази на підтвердження розміру таких витрат у передбачені ст. 141 ЦПК України строки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу.
Постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №904/4494/18 на яку посилається апелянт, була взята до уваги судом першої інстанції при ухваленні додаткового рішення і з її змісту слідує, що при розгляді вказаної справи стороною у першій заяві по суті спору взагалі не зазначалося про намір стягнути з іншої сторони судові витрати.
Не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що при визначенні розміру судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн невідомо з яких підстав виходив суд першої інстанції, оскільки вони спростовуються змістом додаткового рішення, в якому суд навів мотиви визначення саме такого розміру витрат на правничу допомогу.
Всі інші доводи апеляційної скарги є формальними, не спростовують висновків суду та не є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2020 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 19 листопада 2020 року.
Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко