КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
справа № 756/12097/19 
провадження № 22-ц/824/12207/2020
 
05 листопада 2020 року                                                   м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.
при секретарі Макаренко  О. О. 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння,  зустрічним позовом ОСОБА_6 до  ОСОБА_7 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення  перешкод  у  користуванні  квартирою та виселення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах  та  в  інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 - адвоката Гончарук Юлії Олександрівни на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року в складі судді Луценка О. М.,  
 
встановив:
 
10.09.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ,  звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили:   витребувати від ОСОБА_6   на  скою користь  квартиру АДРЕСА_1 ;  скасувати запис про право власності  від 16 вересня 2014 року , реєстраційний номер  об`єкта  нерухомого майна 454575680000,  зареєстрованого  у державному  реєстрі  речових прав на нерухоме  майно на  підставі заочного  рішення  Оболонського районного  суду  м. Києва  від 15  травня 2014 року за  Публічним  акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» ( далі  -   ПАТ «КБ  «Даніель»);  скасувати   запис про    право власності номер  15117790,  за яким  право  власності  на  квартиру  АДРЕСА_1 зареєстровано  за ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_1 ,  реєстраційний номер   об`єкта нерухомого майна 454575680000;  скасувати запис  про право власності,  номер запису 27160610,  за яким  право  власності  на  квартиру  АДРЕСА_1 зареєстровано  за ОСОБА_6 , ІПН НОМЕР_2 ,  реєстраційний номер   об`єкта нерухомого майна 454575680000.
Позовні  вимоги  обґрунтовували тим, що   заочним  рішенням  Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року (справа  №756/4712/14-ц) було  задоволено  позов  ПАТ «КБ  «Даніель» про  звернення стягнення  на  предмет іпотеки. У рахунок  погашення  заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «КБ «Даніель» за кредитним договором від 13 грудня 2011 року №1677-04-КЗЖ-Т в сумі 829 024, 92   грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що  належала на праві власності  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , шляхом визнання за ПАТ «КБ  «Даніель» права власності на вказану квартиру, вартістю 849 700 грн. 
16 вересня 2014 року  ПАТ «КБ  «Даніель»,   на  підставі вказаного  заочного рішення суду,    зареєстрував  право  власності на квартиру  АДРЕСА_1 у Державному  реєстрі   речових прав на  нерухоме майно за  реєстраційним номером   об`єкта нерухомості 454575680000. 
24 червня 2016  року, на  підставі  договору  купівлі-продаж квартири,  посвідченого  приватним нотаріусом   Київського  міського    нотаріального  округу  Щербак Т. В.,  ПАТ КБ  «Даніель» продав вказану  квартиру   ОСОБА_5 . 
Ухвалою Оболонського  районного  суду  м. Києва  від  17 листопада 2016 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року (справа  №756/4712/14-ц) скасовано. 
ОСОБА_5 ,   будучи достовірно  обізнаний в тому, що заочне  рішення  Оболонського районного  суду м. Києва  від 15 травня 2014 року  скасовано,  з метою   передання  права власності на спірну  квартиру іншій особі, яка б   свою  чергу вказувала  на добросовісність її  придбання, 23 липня  2018 року   відчужив її шляхом продажу   з прилюдних торгів ОСОБА_6 . 
Ухвалою  Оболонського  районного  суду  м. Києва  від  26  лютого 2019  року  (справа  №756/4712/14-ц) позовну  заяву   ПАТ «КБ  «Даніель» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 ,  третя особа: ОСОБА_5 про  звернення  стягнення  на предмет іпотеки   та зустрічний позов   ОСОБА_3 до ПАТ  «КБ «Даніель», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової В. Ю., треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання іпотечного договору недійсним  залишено без розгляду.
Оскільки право власності на належну  їм  квартиру АДРЕСА_1   було   порушено  внаслідок виконання  судового  рішення, яке в подальшому  було  скасоване, у відповідності до ст. 388  ЦК  України, п. 2 ст.26 Закону  України "Про державну  реєстрацію  речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"   просили  позов  задовольнити.
27.11.2019   ОСОБА_6   звернулась  до  суду  з зустрічним позовом про усунення  перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселення з  цієї квартири  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 разом з  неповнолітнім ОСОБА_4 . 
Посилалась на ті  підстави, що  вона  стала   переможцем  електронних торгів  з придбання  лоту №284861, трикімнатної квартири  АДРЕСА_1 , що продавалась   в порядку, встановленому  для виконання  судових рішень.  Спірна квартира безпідставно  знаходиться  у володінні  відповідачів, які добровільно  її  звільнити відмовляються. 
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 05 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ПАТ «КБ «Даніель», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про скасування записів про державну реєстрацію права власності, витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння відмовлено. 
Зустрічний позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_6 у користуванні квартирою шляхом   виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Вирішено питання розподілу судових витрат.
В апеляційній  скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та і інтересах  неповнолітнього ОСОБА_4 - адвокат Гончарук Ю. О.  просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити,  в  задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6   відмовити.
Вважає рішення  суду  незаконним, постановленим  з порушенням  норм матеріального та процесуального права.
Свої доводи  мотивує тим,  що  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є пов`язаними особами, засновниками  та керівниками ТОВ Юридична фірма «Дока Груп»,  ТОВ «МП40», ПрАТ «Миколаївська риболовно-меліоративна станція»,  останні  домовились  про   створення  штучного  судового  провадження, на  підставі  якого  рішенням  Пустомитівського районного  суду   Львівської області  було задоволено  позов  ОСОБА_8 до ОСОБА_5   про  стягнення  боргу  за договором  позики в сумі  2 700 000  грн. В  подальшому  ОСОБА_5 та ОСОБА_8   звернулись до  приватного виконавця  Ільчишина  Л. В., який 07.05.2018 виніс постанову  про  арешт майна  боржника  та  звернув на  неї стягнення, хоча на той  час існувало   дві постанови  про  арешт спірної   квартири, накладений  Оболонським  РВ ДВС  м. Києва  01.11.2017. 
Вважає, що  право власності  позивачів на  спірну  квартиру  було  порушено  у зв`язку з  виконанням  судового  рішення,  згодом  скасованого,  а тому  останнє   підлягає відновленню  шляхом  її  витребування  з чужого  незаконного  володіння на підставі ч.2 ст.388 ЦК  України. 
Суд першої  інстанції  при ухваленні  оскаржуваного  рішення   фактично  визнав  ОСОБА_9   добросовісним набувачем спірної квартири, що  не  відповідає  дійсності,  оскільки  останній  були відомі всі обставини  щодо даної квартири. 
Крім цього, судом першої  інстанції не  було  з`ясовано  думки  Служби у справах  дітей Оболонської  районної в м. Києві державної  адміністрації щодо   зустрічного позову  про  виселення  з квартири неповнолітнього  ОСОБА_4 .  
У  відзиві на апеляційну скаргу  відповідач ОСОБА_6 просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. 
Зазначила, що    посилання   представника  позивача на те, що   ОСОБА_5   вирішив  залучити її  для вчинення  незаконних дій  по передачі спірної  квартири не  відповідають  дійсності. Вона  брала  участь  і стала переможцем   електронних торгів  з придбання   вказаної  трикімнатної  квартири.  Торги проводились на виконання судового  рішення, яке  набрало законної сили, в рамках  виконавчого провадження  через офіційний сайт  «СЕТАМ». Продаж   квартири з торгів  ніким не  оскаржено.  Придбаваючи квартиру,  вона  не  знала  про  будь-які справи   і не  мала  жодного стосунку   до рішення  суду,  на  підставі якого  вона  продавалась.
Враховуючи,  що вона стала   переможцем  електронних  торгів  в порядку,  встановленому  для виконання  судових рішень, спірна квартира  у відповідності до  ч. 2 ст. 388 ЦК  України   не  може бути  витребувана  у неї.   
В судовому  засіданні  представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах  та  в  інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 - адвокат Гончарук Ю. О.  апеляційну  скаргу  підтримала та просила  її  задовольнити.   Пояснила, що спірна  квартира  є єдиним місцем проживання   позивачів та неповнолітнього  ОСОБА_4 ,  а  тому  останні  не  можуть  бути з неї виселені. 
Представник  ОСОБА_6 -  адвокат Сенько  М. М.  просив відмовити в задоволенні  апеляційної  скарги,  а рішення  суду  першої  інстанції  залишити без змін.
Інші  особи, що  беруть участь  в справі,  в судове  засідання  не з`явились,  про  день, час та місце  розгляду справи повідомлені  судом належним чином. 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає  частковому  задоволенню з таких підстав.
Як вбачається  з матеріалів справи та встановлено  судом першої  інстанції,    ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,  ОСОБА_10   на  підставі  свідоцтва про  право  власності на  житло  від 01.01.2001 року,  свідоцтва про  право на  спадщину  за законом  від  09.06.2010  року, були власниками квартири АДРЕСА_1 (а.с. 14, 15). 
Заочним  рішенням  Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року (справа  №756/4712/14-ц) задоволено  позов  ПАТ «КБ  «Даніель» про  звернення стягнення  на  предмет іпотеки.  У рахунок  погашення  заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «КБ «Даніель» за кредитним договором від 13 грудня 2011 року №1677-04-КЗЖ-Т в сумі 829 024, 92   грн звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що  належала на праві власності  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , шляхом визнання за ПАТ «КБ  «Даніель» права власності на вказану квартиру, вартістю 849 700 грн. 
На підставі  вказаного  судового  рішення,  право  власності на  квартиру  АДРЕСА_1 16 вересня  2014 року було  зареєстровано  у Державному  реєстрі  речових прав на нерухоме  майно за    ПАТ «КБ  «Даніель».
Ухвалою Оболонського  районного  суду  м. Києва  від  17 листопада 2016 року заочне рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 травня 2014 року (справа  №756/4712/14-ц) скасовано. 
Ухвалою  Оболонського  районного  суду  м. Києва  від  26  лютого 2019  року  (справа  №756/4712/14-ц) позовну  заяву   ПАТ «КБ  «Даніель» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_2 ,  третя особа: ОСОБА_5 про  звернення  стягнення  на предмет іпотеки   та зустрічний позов  ОСОБА_3 до ПАТ  «КБ «Даніель», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової В. Ю., треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання іпотечного договору недійсним  залишено без розгляду.
Судом встановлено, що  24 червня 2016  року   укладено договір  купівлі-продажу  квартири,  за яким      ПАТ «КБ  «Даніель»  продав    квартиру  АДРЕСА_1 ОСОБА_5   (а.с.16-17).
На  виконання  рішення  Пустомитівського  районного суду  Львівської області від 05 березня 2018 року ( справа  №450/3506/17)  про стягнення  з  ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_8   суми  богу за договором  позики,  вказана квартира  була  продана  09.07.2018  з електронних торгів,  протокол  №343947,   переможцем  визнано  ОСОБА_6   (а.с.  64).
23.07.2018  приватний нотаріус  Київського  міського  нотаріального  округу Дерв`янко  В. В.,  відповідно  до ст. 61  Закону  України «Про виконавче провадження», на  підставі  акта приватного виконавця про реалізацію  нерухомого майна, затвердженого  Ільчишин Л. В. ,  приватним  виконавцем виконавчого  округу  Львівської області 16 липня  2018 року, посвідчила, що  ОСОБА_6 , місце  проживання  зареєстровано  за адресою:  АДРЕСА_2 , належить  на  праві  власності  майно,  що  складається  з квартири  АДРЕСА_1 (а.с.  68).      
Ухвалюючи рішення  про  відмову в задоволенні  первісного позову,  суд першої  інстанції  виходив з того,  що вибуття майна  з володіння   позивачів  відбулося  шляхом  його  реалізації  з прилюдних торгів, які не  були визнані  недійсними.  За таких підстав не  можуть  бути  застосовані   положення  ч. 2 ст. 388  ЦК  України. 
Колегія  суддів  погоджується  з вказаним  висновком  суду  першої  інстанції  з таких підстав. 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.
Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (частина друга статті 388 ЦК України).
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року по справі № 1522/25684/12 та постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 285/3414/17.
Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.
За змістом ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного, на момент проведення електронних торгів) реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого  з цивільного  обороту,  обмежено  обороноздатного  майна та майна,  зазначеного  у частині  восьмій статті 56  цього  Закону)  здійснюється  шляхом  електронних торгів  або  за фіксованою  ціною. 
Враховуючи,  що  електронні  прилюдні  торги,  за результатами яких   власником  квартири АДРЕСА_1 стала  ОСОБА_6 , не визнані недійсними, суд  першої  інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про скасування записів про право  власності  та витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки позивачами  було обрано неефективний та передчасний спосіб захисту. 
Доводи апеляційної скарги  в тій частині, що   ОСОБА_6 не  може  вважатися добросовісним набувачем,  з огляду на  пов`язаність  з ОСОБА_5 та існуючу між ними домовленість про створення  штучного  судового  провадження, колегія суддів  відхиляє, з огляду  на те, що    підставою  позову  визначено  ч.1 ст.388  ЦК  України, яка регулює правовідносини щодо   витребування  майна  від добросовісного  набувача. 
Ухвалюючи рішення  про  задоволення  зустрічного  позову  про  виселення, суд першої  інстанції  виходив з доведеності тієї обставини, що   ОСОБА_6 , яка є  власником  квартири  АДРЕСА_1 , придбаної  в порядку,  встановленому для виконання  судових рішень,  позивачі не  допускають до приміщення  вказаної квартири, яка зачинена.    
Колегія суддів  не може погодитись з рішенням  суду першої  інстанції  у вказаній  частині, оскільки   при розгляді  справи  суд першої  інстанції не  звернув уваги на  підстави позову   та не застосував  норми ЖК  Української РСР та ЦК  України, які підлягали застосуванню  до спірних  правовідносин.
Звертаючись до  суду  з даним позовом,  ОСОБА_6   керувалась тим, що  до спірних правовідносин про усунення перешкод у користуванні майном підлягають застосуванню вимоги статті 319 ЦК України, а її порушене  право власника підлягає захисту шляхом виселення колишніх  власників разом  неповнолітньою особою.
Судом встановлено,  що  квартиру АДРЕСА_1 , яка належала  позивачам на праві власності,  було передано  в іпотеку на забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору від 13 грудня 2011 року №1677-04-КЗЖ-Т.
Вказану  квартиру позивачами  було   придбано   не  за рахунок  кредиту (позики) банку чи іншої  особи, повернення   якого  забезпечене  іпотекою відповідного  житла.  
23.07.2018  ОСОБА_6   на прилюдних торгах, у порядку, встановленому для виконання   судових рішень,  придбала  квартиру  АДРЕСА_1 та зареєструвала  своє право власності, в якій  зареєстровані та проживають  позивачі по справі. 
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частини перша, друга цієї статті).
У статті 114 ЖК Української РСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.
Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.
Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Такий правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року, прийнятої у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).
Отже не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що реалізуючи  спірну квартиру  з прилюдних торгів  приватний виконавець мав попередити  ОСОБА_6 про проживання в ній позивачів, а остання, не виявивши  розумної дбайливості про інтереси мешканців квартири,  не з`ясувала, чи відмовляються останні від свого права користування жилим приміщенням, адже ні у ЦК України, ні у ЖК Української РСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК Української РСР та стаття 405 ЦК України).
З огляду на вказану  обставину  та те, що  попередніми власниками права власності на спірну квартиру було  набуто не  за рахунок кредитних коштів, правові  підстави для їх  виселення  без надання  іншого  жилого приміщення  були відсутні. 
Таким чином,  рішення  суду  першої інстанції в частині задоволення  зустрічного  позову  не відповідає  нормам матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог ст. 376 ЦПК  України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні указаного позову.
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційну  скаргу задоволено частково,  з  ОСОБА_6   на користь ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 необхідно  стягнути  судові витрати по  сплаті судового  збору за подання  апеляційної скарги  в сумі 3 457,80  грн, по  1 152,60  грн на  користь  кожного.
Керуючись ст. 367, 368, 374-376,  381-383 ЦПК  України  суд 
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах  та  в  інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 - адвоката Гончарук Юлії Олександрівни задовольнити частково.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05 серпня 2020 року в частині задоволення  зустрічного позову  та стягнення  судових  витрат скасувати. 
Ухвалити в цій частині  нове судове рішення. 
У задоволенні  позову   ОСОБА_6 до   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення  перешкод  у  користуванні  квартирою та виселення  відмовити. 
В решті рішення  суду  залишити  без змін.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь   ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3   судові витрати по  сплаті судового  збору  в сумі 3 457,80  грн, по  1 152,60  грн на  користь  кожного.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена  до  Верховного  Суду  протягом тридцяти днів  з дня  складення повного  судового  рішення.
Повний текст постанови складено 06 листопада 2020  року. 

Суддя-доповідач:                                         Г. М.  Кирилюк
 
Судді:                                                            І. М. Рейнарт       
 
                                                                       Т. А. Семенюк