Справа № 445/1032/20                                Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М. 
Провадження № 22-ц/811/2408/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

17 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.
                       секретар – Жукровська Х.І.,
з участю представника апелянта ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Ікавий М.Р., на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 липня 2020 року, ухвалене в складі головуючого судді Сивака В.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до Дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області, завідувача дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області Борняк Галини Володимирівни про визнання протиправними та скасування наказів, виплату середньомісячного заробітку та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про визнання протиправними та скасування наказу дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області №12 від 20 березня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 », наказу дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області №13 від 06 квітня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 »; наказу дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області №16 від 27 квітня 2020 року «Про переривання відпустки по догляду за дитиною вихователя ОСОБА_2 »; стягнення з дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу за період з 23 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року включно; солідарне стягнення з дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області та ОСОБА_3 5000,00 грн. моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що при виданні наказів про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідачами порушені вимоги ч.1 ст. 181 Кодексу законів про працю України, якою визначено, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відпустка без збереження заробітної плати (частини третя та шоста статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. В обґрунтування незаконності наказів про продовження відпустки позивач посилається на той факт, що із заявою про відповідне продовження відпустки не зверталася. Відповідно у відповідача не було підстав для продовження відпустки по догляду за дитиною.
Позивач зазначила, що у період з 23 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року не отримувала заробітної плати, незважаючи на те, що вона фактично виконувала покладені на неї трудові обов`язки вихователя з урахуванням особливого періоду, який був викликаний карантином в Україні.
Позивач зауважила, що оскаржувані дії відповідачів завдали їй значної моральної шкоди, внаслідок втрати нормальних життєвих зв`язків. Посилаючись на статтю 237-1 КЗпП України позивач просила суд стягнути з відповідачів 5 000,00 грн. моральної шкоди. 
Оскаржуваним рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 20 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Ікавий М.Р., оскаржила таке в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та поверхнево дослідив докази надавши їм неналежну оцінку, внаслідок чого ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтуванням вимог покликається на те, що відповідачем безпідставно, всупереч волі позивача були видані накази №12 від 20 березня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 », №13 від 06 квітня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » та №16 від 27 квітня 2020 року «Про переривання відпустки по догляду за дитиною вихователя ОСОБА_2 », оскільки ОСОБА_2 не зверталась із відповідними заявами про продовження відпустки.
Відповідно до наказу №1 від 03 січня 2020 року «Про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » відпустка надавалась в період з 06 січня 2020 року по 20 березня 2020 року включно. Враховуючи те, що 20 березня 2020 року припадає на останній робочий день тижня (п`ятницю), позивачка повинна була приступити до роботи у понеділок – 23 березня 2020 року. 
Як стверджує позивач, 23 березня 2020 року вона з`явилась на робочому місці та приступила до виконання своїх трудових обов`язків вихователя з урахуванням обмежень, які були викликані карантином пов`язаним із поширенням коронавірусу в Україні. Зокрема, допомагала співробітниці складати табель відвідування дітей. Цього ж дня ОСОБА_2 бачили й інші працівники дитячого садка. 
Постановою КМУ №211 від 11 березня 2020 року встановлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин.
Відповідно до наказу Відділу освіти Золочівської РДА Львівської області №60 від 23 березня 2020 року «Про заходи в умовах карантину» у період з 12 березня 2020 року до закінчення карантинних заходів усі працівники галузі освіти Золочівського району працюють у режимі «віддаленої роботи», виконуючи свої посадові обов`язки дистанційно, для забезпечення життєдіяльності галузі та збереження майна. На робочому місці згідно графіку працюють тільки сторожі. 
Зазначає, що з 23 березня 2020 року вона працювала дистанційно, при тому, за вказівкою відповідачки ОСОБА_3 заповнювала Картку обліку навчальної та методичної роботи, атестаційний лист (пункти до характеристики), усі документи, необхідні до атестації, надсилала електронною поштою, деякі питання з`ясовувала в телефонному режимі. 
Акт від 23 березня 2020року про відсутність працівника протягом більше ніж трьох годин на робочому місці складений незаконно, оскільки за наказом №12 від 20 березня 2020 року позивач мала перебувати у відпустці по догляду за дитиною по 03 квітня 2020 року включно.
Аналогічна ситуація з актом від 06 квітня 2020 року про відсутність працівника ОСОБА_2 протягом більше ніж трьох годин на робочому місці, так як оскаржуваним наказом №13 від 06 квітня 2020 року ОСОБА_2 було продовжено відпустку з 03 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року включно, а відтак у період складання акту позивач за наказом відповідача повинна була перебувати у відпустці. 
Враховуючи те, що позивач фактично виконувала покладені на неї трудові обов`язки вихователя, з урахуванням особливого періоду, який був викликаний карантином в Україні, відповідачем безпідставно не нараховано та відповідно не проведено виплату заробітної плати за період з 23 березня 2020 року по 24 квітня 2020 року включно. 
Внаслідок порушення відповідачем законних прав ОСОБА_2 , а саме невиплати їй заробітної плати, відбулось порушення конституційного права позивача на оплату праці, порушено звичайний для останньої уклад життя, що завдало їй моральних страждань, які виразились в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права.
Просить скасувати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 липня 2020 року та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Судові витрати покласти на відповідачів. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги такого не спростовують. Підстави для скасування рішення відсутні. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 з квітня 2005 року працює на посаді вихователя дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки народилась донька ОСОБА_4 .
Позивачці ОСОБА_2 відповідно до наказу № 1 від 03 січня 2020 року було надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 06 січня 2020 року по 20 березня 2020 року включно.
Наказом дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області № 12 від 20 березня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » позивачці продовжено відповідну відпустку з 20 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року включно, а наказом № 13 від 06 квітня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » відпустку продовжено з 03 квітня 2020 року по 24 квітня 2020 року.
Наказом дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області № 16 від 27 квітня 2020 року перервано відпустку по догляду за дитиною вихователю ОСОБА_2 .
З матеріалів доданих до позовної заяви вбачається, що наказом начальника Відділу освіти Золочівської РДА № 69 від 10 квітня 2020 року два з оспорюваних позивачкою накази, а саме, накази відповідача №12 від 20 березня 2020 року та № 13 від 06 квітня 2020 року відмінені, що учасниками справи не оспорюється.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.
Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.
Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.
Поряд із цим за змістом пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.
Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).
Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20) та від 18 листопада 2020 року у справі № 200/21797/14-ц.
Враховуючи, що в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказів відповідача № 12 від 20 березня 2020 року та № 13 від 06 квітня 2020 року відсутній предмет спору, і такий був відсутній на момент пред`явлення позову до суду, а відтак і на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі, враховуючи, що такі на цей час були відмінені, провадження у цій частині позовних вимог підлягає закриттю на стадії апеляційного розгляду.
Згідно з абзацом 2 пункту 4 частини першої статті 4 Закону України «Про відпустки», визначено такий окремий вид соціальної відпустки як відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону). При цьому така відпустка не є щорічною або іншим видом відпустки, у розумінні положень статті 4 Закону України «Про відпустки».
Частиною першою статті статті 18 Закону України «Про відпустки» передбачено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.
Аналогічні положення закріплені у статті 179 КЗпП України.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 20 Закону України «Про відпустки», відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається за заявою жінки або осіб, зазначених у частині третій статті 18 цього Закону, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.
Стаття 11 Закону України «Про відпустки» визначає підстави перенесення щорічних відпусток, а випадки, коли працівника може бути відкликано з щорічної відпустки, визначено частиною третьою статті 12 цього Закону.
При цьому, положеннями Закону України «Про відпустки» та КЗпП України не передбачено можливості роботодавця в односторонньому порядку видавати наказ про перевивання відпустки. Така можливість виникає у разі коли працівник вийшов на роботу до закінчення терміну відпустки, у випадках, передбачених законодавством.
З`ясувавши, що позивачка вийшла на роботу після закінчення відпустки, наданої їй наказом № 1 від 03 січня 2020 року, а накази про її продовження відмінені, колегія суддів приходить до висновку, що позивачка продовжує працювати на умовах, визначених наказом Відділу освіти Золочівської РДА від 23 березня 2020 року № 60 «Про заходи в умовах карантину», оспорюваний наказ про переривання відпустки позивачки з 27 квітня 2020 року виданий відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, відтак є протиправним та підлягає скасуванню, як такий, що порушує баланс інтересів сторін трудових правовідносин.
У зв`язку із цим, з відповідача на користь позивача слід стягнути заробітну плату за період 21 березня по 24 квітня у розмірі 8 398 грн 72 коп., який відповідачем не оспорений. 
Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в пункті 10.14 постанови від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).
При цьому моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; спричинення працівникові моральних страждань, або втрата ним нормальних життєвих зв`язків, або виникнення у нього необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя; існування причинного зв`язку між двома попередніми умовами (висновок Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладений у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 754/13039/17 (провадження № 61-8247св19).
Оскільки в ході розгляду справи не встановлено, що внаслідок видання незаконного наказу, позивачу спричинено моральні страждання, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до п. 2 ст. 376 ЦПК України(у редакції Закону №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про визнання протиправним та скасування наказу Дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області № 16 від 27 квітня 2020 року «Про переривання відпустки по догляду за дитиною вихователя ОСОБА_2 » та стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку в сумі 8398,72 грн. У задоволенні ж позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, слід відмовити. 
Провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області № 12 від 20 березня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » та № 13 від 06 квітня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » слід закрити за відсутністю предмету спору. 
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Ікавий М.Р., задовольнити частково.
Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 20 липня 2020 року, скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області, завідувача дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області Борняк Галини Володимирівни - задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати наказ Дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області № 16 від 27 квітня 2020 року «Про переривання відпустки по догляду за дитиною вихователя ОСОБА_2 ». 
Стягнути з Дошкільного навчального закладу № 2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток у сумі 8398,72 грн. 
У задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди – відмовити. 
Провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів дошкільного навчального закладу №2 «Вишенька» Золочівської міської ради Львівської області № 12 від 20 березня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » та № 13 від 06 квітня 2020 року «Про продовження відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_2 » - закрити за відсутністю предмету спору. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови. 
       Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року. 

Головуюча                                                 Копняк С.М.
Судді: Бойко С.М.
Ніткевич А.В.