Номер провадження: 22-ц/813/2622/20 
Номер справи місцевого суду: 520/14802/16-ц
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року, ухваленогопід головуванням судді Луняченка В.О., повний текст рішення складений 10 квітня 2019 року, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який був уточнений та поданий до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання  недійсними правочинів, в якому просила визнати транспортний засіб спільним майном подружжя, визнати на 1/2 частину автомобілю право власності за нею та витребувати транспортний засіб від ОСОБА_1 на її користь.
В обґрунтовування свого позову зазначила, що після розірвання шлюбу, згідно рішення суду від 07.07.2016 року, яке набрало законної сили 17.07.2016 року, під час розгляду справи за її позовом про поділ спільного майна придбаного під час шлюбу із ОСОБА_3 , їй стало відомо про те, що транспортний засіб, який був придбаний під час шлюбу та є спільною власністю подружжя 07.07.2016 року було згідно договору купівлі-продажу перереєстровано на сестру колишнього чоловіка - ОСОБА_1 , як виконання зобов`язання по договору позики, начебто укладеного між ними 26.04.2012 року, згідно якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 160 000 грн. на придбання саме спірного автомобіля. Про продаж транспортного засобу, яке було здійснено без згоди співвласника ( дружини) та про існування розписки від 26.04.2012 року позивачці стало відомо саме під час розгляду цивільної справи про поділ спільного майна, тому саме з цього моменту позивач стверджує що їй стало відомо про порушення її прав. 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом, який згодом був уточнений та поданий до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору дійсним та стягнення заборгованості за договором позики, в якому просилавизнати, оспорюваний ОСОБА_2 , договір позики від 26.04.2012 року, дійсним та стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за даним договором на загальну суму 261 481,31 грн., як складається з 160 000 грн., основного боргу, 14 364 грн. як 3% річних за затримку виконання грошового зобов`язання та 87 117,31 грн. інфляційних витрат.
В обґрунтовування якого зазначила, що згідно позовних вимог ОСОБА_2 оспорюється право власності, яке придбано на законних підставах згідно договору купівлі-продажу внаслідок невиконання боргових зобов`язань ОСОБА_3 .
У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності та визнання за ним право власності на 1/2 частину рухового майна вартістю 68 486,80 грн., до складу якого відноситься: меблі до прихожої кімнати, диван кутовий, пральна машина, телевізор «Самсунг Смарт ТВ», газова плита та витяжка, морозильна камера, килимове покриття, ноутбук «Ассер», ноутбук «Леново»; визнання грошових коштів у розмірі 34 640 грн., витрачених на ремонт та обладнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності та стягнення компенсації 1/2 частки витрачених на ремонт та обладнання квартири грошових коштів у розмірі 17 121,70 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано транспортний засіб «Hyundai Accent», 2012 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку транспортного засобу «Hyundai Accent», 2012 року випуску, як на об`єкт спільного майна подружжя, залишивши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку даного транспортного засобу. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 07.07.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , щодо купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Accent», 2012 року випуску. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 транспортний засіб «Hyundai Accent», 2012 року випуску. Відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики укладеного 26.04.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про поділ майна подружжя. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання укладеного договору позики від 26.04.2012 року дійсним та стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 скасувати, ухвалити в цій частині нове, яким зустрічний позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити, визнати укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір позики від 26 квітня 2012 року дійсним, стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 160 000 грн. - основного боргу, 14 364 - 3% річних та 87 117,31 - суму інфляційних витрат, всього 261 481,31 грн. та судові витрати, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги  ОСОБА_1 зазначила, що суд відмовляючи їй у задоволені зустрічного позову виходив з того, що  ОСОБА_1 не було доведено факту використання грошей отриманих за договором позики в інтересах сім`ї, однак нею були надані достовірні докази про отримання подружжям ОСОБА_2 вказаних коштів на придбання автомобілю.
В інший частині рішення суду не оскаржується.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, а посилання ОСОБА_1 на те, що автомобіль придбано за позичені кошти не відповідають дійсності, оскільки письмової згоди ОСОБА_2 на отримання коштів від ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Сторони про розгляд справи на 02 грудня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 250 т.2, а.с. 2-4 т. 3).
Від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду надійшли клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантинними обмеженнями, які діють на території України, у зв`язку з гострою респіраторною хворобою «СОVІD-19» (а.с. 5-6 т. 3).
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає заяву та клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також їх представникиз клопотаннями про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталися, при цьому у заяві та клопотанні про відкладення представниками не були зазначені причини, які безпосередньо перешкоджають представнику взяти участь у судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції перебуває з червня 2019 року, зокрема учасники справи неодноразово були повідомлені про час і місце судових засідань, які були відкладенні за клопотаннями ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, неодноразового відкладання розгляду справи за заявами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Враховуючи, те, жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (09 грудня  2020 року).
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18.06.2011 року між  ОСОБА_2 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, який 07.07.2016 року розірвано за рішенням Київського районного суду м. Одеси. Рішення суду набрало законної сили.
Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26.04.2012 року на ім`я ОСОБА_3 придбано транспортний засіб: «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , вартістю 144 150,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу між ОСОБА_3 та ДП « Автотрейдінг-Одеса» та квитанцією про сплату повної вартості автомобілю (а.с. 10 т.1).
Також судом встановлено, що транспортний засіб був придбаний на ім`я ОСОБА_3 під час перебування його у шлюбі із ОСОБА_2 та є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 
07.07.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу.
Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання  укладеного договору  позики від 26.04.2012 року дійсним та стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості на загальну суму 261 481,31 грн., як складається з 160 000 грн., основного боргу, 14 364 грн. як 3% річних за затримку виконання грошового зобов`язання та 87 117,31 грн. інфляційних витрат, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ( ч. 1 ст. 62 СК України).
Статтею 65 СК України визначене право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя : 1.Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 3. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).
Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч.2 ст. 14 СК України).
Правовідносини пов`язані із укладанням та виконанням правочинів, а також захист права власності, врегульовані Цивільним Кодексом (далі ЦК) України.
Так, частиною першою статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно вимог ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони ( ч.1 ст.207 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу ( ч.1 ст. 215 ЦК України).
Згідно ч.ч.1,2 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе; фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду.
Недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна (ч.1 ст. 400 ЦК України).
Предметом розгляду даної справи є питання, чи є транспортний засіб «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , чи відчужений він ОСОБА_1 у відповідності до закону та чи є правові підстави для визнання правочину, укладеному відносно відчуження автомобілю, недійним та витребуванню даного майна на користь ОСОБА_2 . Також судом вирішується питання про законність укладення правочину у вигляді договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та наявність правових підстав для визнання даного договору недійним а також виконання зобов`язань за даним правочином шляхом стягнення заборгованості у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що спірний транспортний засіб був придбаний на ім`я ОСОБА_3 під час перебування його у шлюбі із ОСОБА_2 . Презумпція спільності сумісного майна, придбаного під час шлюбу, дозволяє суду прийти до висновку що даний автомобіль є спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Суду під час розгляду справи жодних належних та допустимих доказів того, що при придбанні транспортного засобу використовувались кошти, які є особистою власністю когось з подружжя не надано.
За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.
Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.
Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Такий правовий висновок викладенийу постанові Верховного Суду від 03.05.2018 рокуу справі № 639/7335/15-ц.
Разом с тим, у зазначеної постанові ВС від 03.05.2018 року також визначено, що пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.
З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.
Судом встановлено, що відчуження транспортного засобу було здійснено в день винесення рішення про розірвання шлюбу чоловіком , який здійснив відчуження спільного сумісного майна не отримавши згоди дружини, а третя особа - контрагент за цім договором - рідна сестра продавця, який було відомо про напруженні відносини між подружжям, що вона підтвердила під час її допиту в якості свідка у судовому засіданні 21.02.2019 року (а.с. 158 т.2), розуміла, що у продавця - її брата, відсутня згода від дружини на відчуження даного автомобілю, який є спільним сумісним майном подружжя. Таким чином судом встановлена недобросовісність у діях як продавця так і покупця при укладенні договору купівлі-продажу спірного автомобілю.
Враховуючи вищенаведене суд прийшов до вірного висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.07.2016 року №2110/04/5141/2016, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , щодо купівлі-продажу транспортного засобу «Hyundai Accent», 2012 року випуску, кузов № НОМЕР_1 .
Щодо вимог про визнання недійсним договору позики від 26.04.2012 року, судом зазначено наступне.
Правовими підставами визнання договору позики недійсним позивач визначає його фіктивність, тобто у відповідності до ч.1 ст. 234 ЦК України, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків які обумовлені цим договором.
Презумпція дійсності правочину, наявність розписки яка підтверджує факт укладення договору у письмової формі та позиція ОСОБА_3 який підтверджує факт отримання грошей, дозволяє суду прийти до висновку про відсутність правових підстав для визнання даного правочину недійсним на підставі його фіктивності.
Посилання на те, що розписка не була укладена саме у день передання грошей не є підставою для визнання договору позики недійсним: законодавець визначає письмову розписку лише як підтвердження укладеного договору у письмової формі та не визначає момент укладення договору від моменту складення розписки (договір позики вважається укладеним з моменту передання коштів).
Ствердження сторони позивача ОСОБА_2 про фіктивність договору не доведені належними та допустимими доказами - сам факт наявності у сім`ї грошей достатніх для придбання автомобілю та відсутність доказів використання визначених у розписці грошей для придбання транспортного засобу не є спростованням факту отримання ОСОБА_3 грошей від ОСОБА_1 а є припущенням того, що у разі відсутності доказів використання коштів для визначеної у договорі мети це є підтвердженням фіктивності такого договору. Однак, доказування на припущенням не можливо і не може прийматись судом.
Одночасно із цим, суд, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним договору позики та стягнення заборгованості у солідарному порядку, врахував, факт того що діюча презумпція дійсності договору, та висновок суду про відсутність правових підстав для визнання даного договору недійсним свідчить про відсутність у ОСОБА_1 правових підстав для захисту своїх прав шляхом визнання договору дійсним, так як у відповідності до вимог ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним договору позики від 26.04.2012 року не підлягають задоволенню.
Стосовно вимог про стягнення заборгованості за вищевказаним договором у солідарному порядку з подружжя ОСОБА_2 , суд прийшов до наступного.
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.
Як зазначалось раніше, обов`язок доведеності позовних вимог покладається на позивача.
У судовому засіданні не доведено факт використання грошей отриманих за вказаним договором в інтересах сім`ї.
Судом під час розгляду справи були взяті до уваги пояснення свідків зі сторони ОСОБА_2 , зі сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які пояснили, що не були присутні під час укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу 26.04.2012 року, та під час оплати вартості автомобілю, тобто про дані обставини їм відомо лише зі слів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Крім того допитані свідки, як і сама ОСОБА_1 не змогли пояснити, чому при наявності у ОСОБА_3 коштів на придбання автомобілю, який вже був в експлуатації, та необхідності лише додаткової суми для купівлі нового транспортного засобу розмір позики є більшою ніж вартість придбаного транспортного засобу.
Про факт використання грошей, отриманих за договором позики ОСОБА_3 , на інші цілі ніж інтереси сім`ї, також свідчить і факт того, що претензія про повернення грошей надсилалась лише ОСОБА_3 та відсутні докази досудового звернення про повернення коштів до ОСОБА_2 , а також той факт, що при необхідності, згодом, письмового підтвердження передачі грошей для придбання транспортного засобу (складення розписки вже після використання грошей) ОСОБА_1 не зверталась до ОСОБА_2 із відповідним проханням.
У зв`язку з викладеним, судом встановлено, що отримані за договором позики від 26.04.2012 року ОСОБА_3 кошти не використовувались в інтересах сім`ї, в тому числі і на придбання транспортного засобу, а тому відсутні правові підстави вважати ОСОБА_2 боржником за вказаним договором позики.
Також висновки суду про те, що зміст позовної заяви та пояснення сторони ОСОБА_1 надані у судовому засіданні свідчать про те, що позовні про стягнення заборгованості за договором позики вимоги стосуються лише можливості солідарного стягнення з визначенням використання грошей саме на придбання транспортного засобу, а тому, на думку суду відмова у встановленні ОСОБА_2 боржником та відсутність правових підстав для солідарної відповідальності, є підставою для відмови у позовних вимогах про стягнення заборгованості у повному обсязі відповідають дійсним обставинам справи.
У зв`язку з вищевикладеними обставинами, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 про те, що суд відмовляючи їй у задоволені зустрічного позову виходив з того, що  ОСОБА_1 не було доведено факту використання грошей отриманих за договором позики в інтересах сім`ї, однак нею були надані достовірні докази про отримання подружжям ОСОБА_2 вказаних коштів на придбання автомобілю, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції при прийнятті рішення були досліджені всі надані докази, взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає апелянт.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2019 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 09 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра