ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/2909/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 р. (суддя Новікова І.В.) в справі № 280/2909/20 за позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» про надання дозволу на реалізацію майна, що перебуває у податковій заставі,
ВСТАНОВИВ:
Головне управління ДПС у Запорізькій області (далі – ГУ ДПС) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» (далі – ЗДП «Кремнійполімер») про надання дозволу на реалізацію майна, що перебуває у податковій заставі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 р. в задоволенні позову відмовлено.
          В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Апелянт вказує, що за відповідачем рахується податковий борг в розмірі 23  746  834,24 грн. Вважає неправильним висновок суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 р. № 2864, оскільки дія цього закону не поширюється на контролюючі органи, які діють відповідно до вимог Податкового кодексу України, а також  висновок про непоширення приписів статті 95 Податкового кодексу України в частині застосування заходів стягнення на боржників, частка держави в статутному фонді яких перевищує 25%.
          Відсутність попередньої згоди Фонду державного майна України на продаж майна підприємства  не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки Закон України від 18.01.2018 р. № 2269 «Про приватизацію державного та комунального майна» не рулює спірних правовідносин та не встановлює будь-яких обмежень для відчуження майна контролюючим органом.
Учасники справи до судового засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, у зв`язку з чим  відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа  розглянута в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів.  
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.
          Судом першої інстанції встановлено, що ЗДП «Кремнійполімер» має податковий борг в розмірі  23 746 834,24 грн.
Податковим керуючим  проведено  опис майна платника податків у податкову заставу, що оформлено актом опису майна    від 14.05.2019 №14.
Контролюючим органом з метою погашення податкового боргу підприємства виставлялись інкасові доручення, проте, такі заходи не призвели для погашення податкової заборгованості у зв`язку із недостатністю коштів на рахунках.
Встановивши,  що ЗДП «Кремнійполімер» є підприємством, 100% статутного капіталу якого належить Державі в особі Фонду державного майна України, саме  Фонд державного майна України є органом управління корпоративними правами держави у статутному капіталі ЗДП «Кремнійполімер», суд першої інстанції вважав, що в силу статті 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» заходи стягнення, передбачені   ст. 95 Податкового кодексу України, зокрема, продаж майна, не можуть бути застосовані щодо державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що в порушення пункту  95.9  статті  95 Податкового кодексу України  позивачем не доведено отримання попередньої згоди державного органу, уповноваженого здійснювати управління корпоративними правами ЗДП «Кремнійполімер», тобто Фонду державного майна України, на продаж майна підприємства, яке знаходиться в стадії приватизації.
          Суд визнає  висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову обґрунтованим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ЗДП  «Кремнійполімер» зареєстровано як  юридична особа 14.09.1993 р., код ЄДРПОУ 00203625, 100% статутного капіталу належить державі в особі Фонду державного майна України (далі –ФДМУ). ФДМУ є органом управління корпоративними правами держави у статутному капіталі ЗДП «Кремнійполімер».
ЗДП «Кремнійполімер» станом на квітень 2020 р.  має податковий борг в загальному розмірі 23  746  834,24 грн.  з податку на прибуток, з земельного податку з юридичних осіб,  з податку на доходи фізичних осіб, що підтверджено інтегрованою карткою платника податків, інформацією про наявність податкового боргу.
19.04.2019 р. уповноваженою особо ГУ ДФС прийнято рішення № 394 про опис майна відповідача у податкову заставу (а.с. 29).
Податковим керуючим складено акт опису майна № 14 від 14.05.2019 р., а саме квартири АДРЕСА_1 ; нежитлової будівлі –адміністративний корпус 631 інв. 15814 за адресою АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_4 ; нежитлової будівлі – будівлі їдальні по АДРЕСА_2 , майно передано у податкову заставу (а.с. 30).
Витягами про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 16.05.2019 р. доводиться, що нерухоме майно відповідача перебуває в податкові заставі на підставі акту опису майна від 14.05.2019 р. № 1 (а.с. 68-70), проте відмовлено в державні реєстрації обтяження  (податкової застави) майна - бази відпочинку та квартири АДРЕСА_1 (а.с. 71-72).  
Контролюючим органом прийнято рішення № 11 від 29.11.2019 р. про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу (а.с. 73), внаслідок чого позивачем направлялись до банківських установ, обслуговуючих платника податків, інкасові доручення, які повертались без виконання у зв`язку з відсутністю коштів на рахунках платника.
31.12.2008 р. на адресу відповідача направлено першу податкову вимогу № 1/38 від 31.12.2008 р., яка отримана платником 09.01.2009 р., а 09.02.2009 р. – другу податкову вимогу від 09.02.2009 р. № 2/9, яка отримана платником 12.02.2009 р. (а.с. 27-28).
Податкові вимоги є чинними,  не відкликані контролюючим органом.
          Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
За приписами підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України  податковим боргом вважається сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Згідно з пунктом  59.1  статті  59 Податкового кодексу України  у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до пункту 59.5 цієї статті у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
За змістом пп. 14.1.155, п. 88.1 ст. 88 Податкового кодексу України податкова застава - спосіб забезпечення сплати платником податків грошового зобов`язання та пені, не сплачених таким платником у строк, визначений цим Кодексом. З метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.
Згідно з пунктом  89.2  статті  89 Податкового кодексу України  з урахуванням положень цієї статті право податкової застави поширюється на будь-яке майно платника податків, яке перебуває в його власності (господарському віданні або оперативному управлінні) у день виникнення такого права і балансова вартість якого відповідає сумі податкового боргу платника податків, крім випадків, передбачених пунктом 89.5 цієї статті, а також на інше майно, на яке платник податків набуде прав власності у майбутньому.
Якщо майно платника податків є неподільним і його балансова вартість більша від суми податкового боргу, таке майно підлягає опису у податкову заставу у повному обсязі (пункт 89.6 статті 89 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту  89.3  статті  89 Податкового кодексу України  майно, на яке поширюється право податкової застави, оформлюється актом опису.
До акта опису включається ліквідне майно, яке можливо використати як джерело погашення податкового боргу.
Опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення керівника контролюючого органу, яке пред`являється платнику податків, що має податковий борг.
Акт опису майна, на яке поширюється право податкової застави, складається податковим керуючим у порядку та за формою, що затверджені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Порядок продажу майна, що перебуває у податковій заставі, врегульовано положеннями  статті 95 Податкового кодексу України  та постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 р. № 1244.
Так, відповідно до  пункту 95.1 Податкового кодексу України  контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
При цьому стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (п.  95.2 ст. 95 Податкового кодексу України).
Згідно з  п. 95.3 ст. 95 Податкового кодексу України  стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.
Контролюючий орган звертається до суду щодо надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі.
Рішення суду щодо надання вказаного дозволу є підставою для прийняття контролюючим органом рішення про погашення усієї суми податкового боргу. Рішення контролюючого органу підписується його керівником та скріплюється гербовою печаткою контролюючого органу. Перелік відомостей, які зазначаються у такому рішенні, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
При цьому, процедура стягнення з платника податків податкового боргу за рахунок грошових коштів у судовому порядку передує виникненню права контролюючого органу на звернення до суду щодо надання дозволу на погашення боргу за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі.
Обов`язковими умовами (обставинами), наявність яких в своїй сукупності зумовлює виникнення у контролюючого органу права на звернення до суду із позовом про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі, є:    наявність у платника податків боргу зі сплати податків (зборів, обов`язкових платежів); сума заборгованості платника податків на момент звернення контролюючого органу  до суду із позовом про надання дозволу на погашення боргу за рахунок майна платника має бути узгодженою у встановленому законодавством порядку; відсутність коштів на рахунках платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків; наявність майна платника податків - боржника у податковій заставі.
Лише сукупність вказаних обставин наділяє контролюючий орган правом на звернення до суду із позовом про надання дозволу на погашення усієї суми податкового боргу за рахунок майна платника податків.
Суд вказує, що Податковим кодексом України  встановлена послідовність звернення до суду з вимогами щодо погашення податкового боргу платника. При зверненні до суду з вимогою про надання дозволу на погашення заборгованості за рахунок майна платника податків, що перебуває у податковій заставі, контролюючий орган повинен обґрунтувати, в першу чергу, недостатність у такого платника грошових коштів - готівкових чи на рахунках у банку, достатніх для повного погашення його боргу перед бюджетом, а також зазначити, які заходи вжив такий контролюючий орган для того, щоб погасити борг платника за рахунок належних йому коштів та чим це підтверджується.
Контролюючий орган для доведення обставини відсутності коштів на рахунках платника податків у банках, обслуговуючих такого платника, надав відомості про діючі (закриті) рахунки відповідача  у фінансових установах та інкасові доручення (розпорядження). 
На всі діючі рахунки контролюючим органом виставлено інкасові доручення (розпорядження).
Судом встановлено, що внаслідок виставлення контролюючим органом інкасових доручень банківськими установами, в яких відповідачем  відкриті рахунки, податковий борг не погашено.
В інкасових дорученнях (розпорядженнях) містяться відмітки про повернення інкасових доручень (розпоряджень) у зв`язку з відсутністю грошових коштів; закриття чи відсутності вказаних у інкасових дорученнях рахунків у банку; у зв`язку з тим, що кошти, які є на окремих рахунках, забезпечують виконання постанов про арешт коштів боржника, що надійшли до банку раніше, та відсутністю інших коштів на рахунку, що можуть забезпечити виконання інкасових доручень контролюючого органу.
Таким чином, інкасовими дорученнями (розпорядженнями) підтверджено відсутність грошових коштів на всіх рахунках, відкритих відповідачем  у фінансових установах та про які відомо контролюючому органу, або неможливість стягнення коштів через наявність постанов про арешт коштів боржника, що надійшли до банку раніше, або неможливість виконання вимоги через  те, що рахунок  відкритий для акумулювання страхових внесків за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
Як зазначено вище, майно платника податків передано у податкову заставу згідно з актом опису № 14 від 14.05.2019 р., обтяження зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.
Таким чином, судом встановлено, що контролюючим органом  дотримана процедура погашення податкового боргу, визначена Податковим кодексом України. 
Єдиною підставою,  за якою судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову, є те, що відповідач є підприємством державної форми власності, держава володіє 100% статутного капіталу підприємства, тому в силу статті 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» заходи стягнення, передбачені   ст. 95 Податкового кодексу України, зокрема, продаж майна, не можуть бути застосовані до відповідача.
При цьому за позицією контролюючого органу такий мораторій не розповсюджується на дії, які має вчиняти орган державної податкової служби у процедурі погашення податкового боргу.
Статтею 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» від 29.11.2001 р. № 2864-III (далі – Закон № 2864-ІІІ) встановлено мораторій  на  застосування  примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у  статутних  капіталах  яких  частка  держави  становить не менше 25 відсотків  (далі - підприємства),  до вдосконалення визначеного 
законами України механізму примусової реалізації майна. 
              Дія  мораторію,  встановлена  частиною першою цієї статті, не поширюється   на  застосування  примусової  реалізації  майна  (за виключенням  об`єктів,  що  відповідно  до  закону  не  підлягають приватизації,  а  також  підприємств,  перед  якими  у  держави  є 
підтверджена    в    установленому    порядку   заборгованість   з відшкодування  різниці  в  тарифах на теплову енергію та послуги з опалення,   що   вироблялися,   транспортувалися   та  постачалися населенню)   для   погашення   заборгованості  перед  Національною 
акціонерною   компанією   "Нафтогаз   України"   та  її  дочірніми підприємствами,  що  здійснювали  постачання  природного  газу  на підставі   ліцензії.  Порядок  реалізації  майна   встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті  2 Закону № 2864-ІІІ для цілей цього Закону під примусовою  реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів  виробництва,  що  забезпечують  ведення виробничої діяльності цими підприємствами,  а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані   до  статутних  капіталів  цих  підприємств,  якщо  таке відчуження здійснюється шляхом:     звернення  стягнення  на  майно  боржника  за  рішеннями,  що  підлягають виконанню Державною  виконавчою  службою,  крім  рішень щодо  виплати  заробітної  плати  та  інших  виплат,  що  належать працівнику  у  зв`язку  із  трудовими  відносинами, та рішень щодо 
зобов`язань  боржника з перерахування фондам загальнообов`язкового державного   соціального   страхування  заборгованості  із  сплати внесків  до  цих  фондів,  яка  виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування  органам  Пенсійного фонду України заборгованості із сплати  єдиного  внеску  на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. 
Таким чином, враховуючи те, що майно ЗДП «Кремнійполімер», яке описано  в податкову заставу, належить до основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності підприємства, а частка державної власності в статутному капіталі відповідача становить не менше 25%,  суд погоджує  висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для надання дозволу на погашення суми податкового боргу за рахунок майна, що перебуває у податковій заставі.
Посилання апелянта на те, що в контексті спірних правовідносин норми Податкового кодексу України мають прерогативу по відношенню до інших законодавчих актів, а дія Законом № 2864-ІІІ не введено мораторій на примусову реалізацію майна у процедурі погашення податкового боргу,  суд визнає неприйнятними, адже пунктом 87.2 статті 87 Податкового кодексу України чітко визначено, що джерелами погашення податкового боргу платника податків є будь-яке майно такого платника податків з урахуванням обмежень, визначених цим Кодексом, а також іншими законодавчими актами, а відтак  норми Закону № 2864-ІІІ, яким встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств, мають застосовуватися в обов`язковому порядку.
          Аналогічна правова позиція  висловлена Верховним Судом в постанові від 11.02.2020 р. в справі №818/1604/16.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308, 311,  315,   316,   321,   322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 р. в справі № 280/2909/20 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27.07.2020 р. (суддя Новікова І.В.) в справі № 280/2909/20 за позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» про надання дозволу на реалізацію майна, що перебуває у податковій заставі,  залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати її прийняття 16.11.2020 р. та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
          Повне судове рішення  складено 16.11.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко