Ухвала
Іменем України
 
28 грудня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 161/19676/19
провадження № 61-16785ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув касаційну  ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
 
Позов обґрунтовано тим, що 14 лютого 2013 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти у розмірі 20 000,00 дол. США на підставі боргової розписки, у якій не було встановлено строку повернення позики. На письмову вимогу позивача від 16 жовтня 2019 року відповідач кошти не повернув. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 20 000,00 дол. США боргу та судові витрати по справі.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000,00 дол. США боргу та 4 840,80 грн судового збору.
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні зобов`язання, які випливають із договору позики на підставі власноручно складеної відповідачем розписки. Оскільки відповідач взяті у борг грошові кошти не повертає, то вони підлягають стягненню на користь позивача у судовому порядку.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 серпня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що надана позивачем розписка не підписана жодною зі сторін, а тому не свідчить про укладення договору позики.
 
У листопаді 2020 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся з касаційною скаргою на постанову Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року, в якій просить скасувати зазначене вище судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору у розмірі 11 244,64 грн.
 
У грудні 2020 року від ОСОБА_1 на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема квитанція від 03 грудня 2020 року № 12 про сплату судового збору у розмірі 11 244,70 грн.
 
Таким чином недоліки касаційної скарги усунуто. 
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано обставини справи, зокрема пояснення відповідача про те, що він власноруч написав розписку від 14 лютого 2013 року, проте не підписав її, тому суд помилково дійшов висновку що розписка не є доказом отримання відповідачем коштів у борг. 
 
Заявник як підставу касаційного оскарження зазначає, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, при вирішенні спору не враховано правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, та постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Із матеріалів касаційної скарги, змісту постанови Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження укладеного між сторонами договору позики позивач надав документ без назви, який вважає розпискою від 14 лютого 2013 року, за змістом якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 20 000,00 дол. США. Зазначений документ не містить підпису жодної зі сторін.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що оскільки надана позивачем розписка не підписана жодною зі сторін, така не свідчить про укладення сторонами договору позики.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач власноруч написав розписку проте не підписав її, тому така є належним доказом отримання відповідачем коштів у борг, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.
Посилання заявника на висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц, та постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 309/3458/14-ц не можуть бути підставою для скасування постанови апеляційного суду, оскільки у зазначених судових справах судами досліджувалась дійсна правова природа боргових розписок, за умови наявності вольової дії сторін, у той час як у справі № 161/19676/19 апеляційним судом встановлено та підтверджується заявником у касаційній скарзі, що боргова розписка від 14 лютого 2013 року не містить підписів сторін.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).
Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадженняу справі за  позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак     Г. І. Усик