ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/4673/19                                             Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Леонтович А.М.,                                                                                                                                                 Суддя-доповідач Кобаль М.І. 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Бужак Н.П., Костюк Л.О.
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю 
представника відповідача:          Кучи М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Бучанської міської ради на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року в справі за адміністративним позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області до Бучанської міської ради про зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Регіональне відділення Фонду державного майна України (далі - Позивач) звернулося до суду із адміністративним позовом до Бучанської міської ради (далі - Відповідач) у якому просило зобов`язати виконавчий комітет Бучанської міської ради прийняти рішення щодо присвоєння поштової адреси об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року зазначений позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції (за текстом апеляційної скарги).
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, який з`явився у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення - скасувати, виходячи з наступного. 
Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України,  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до наказу Фонду державного майна України №1637 від 27.12.2018 року незавершений об`єкт нерухомості за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська включено до об`єктів, що підлягають приватизації (а.с.13-16).
31.08.2018 року здійснено незалежну оцінку майна об`єкта малої приватизації об`єкта незавершеного будівництва    108 квартирного жилового будинук (літ «А»), що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська (а.с.99-106).
07.08.2018 року Регіональне відділення Фонду державного майна України звернулося із заявою до Бучанської міської ради про присвоєння поштової адреси об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська (колишня Кірова) (а.с.31).
09.10.2018 року Бучанською міською радою прийнято рішення № 547, яким відмовилнено Регіональному відділенню Фонду державного майна України у задоволенні заяви від 07.08.2018 року №47-02-3852 (а.с.12).
Підставою для відмови стало те, що технічний стан об`єкта незавершеного будівництва, в цілому, визнаний як аварійний і непридатний до подальшої експлуатації.
15.05.2019 року Регіональне відділення Фонду державного майна України повторно звернулося до Бучанської міської ради із заявою про присвоєння поштової адреси об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська (а.с.32).
27.05.2019 року листом № 04-08/2/1736 Бучанська міська рада повідомила позивачу, що аналогічна заява вже була розглянута у 2018 році на черговому засіданні виконавчого комітету по якій прийнято рішення № 547 (а.с.33).
06.09.2019 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях звернулося до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно із заявою для проведення державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва.
06.09.2019 року рішенням № 48556369 державний реєстратор речових прав відмовив у державній реєстрації прав та їх обтяжень, у зв`язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, тому як містяться розбіжності в адресі об`єкта нерухомого майна між адресою зазначеною заявником у заяві.
Зазначені обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про задоволення даного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що Бучанська міська рада відмовляючи позивачу у присвоєнні поштової адреси об`єкта незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська (колишня Кірова) Бучанська міська рада не навела в рішенні №547 конкретних та вмотивованих підстав, з посиланнями на відповідні норми законодавства, для такої відмови.
Також, суд зазначив, що в ході розгляду справи жодна з правових та фактичних підстав для прийняття рішення №547 від 09.10.2018 не підтвердилась, а відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не виконав свого процесуального обов`язку щодо доказування правомірності його прийняття.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.1. Закону України «Про фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.
До однієї із основних функцій Регіонального відділення Фонду державного майна по Київській області відноситься забезпечення наповнення державного бюджету України коштами від приватизації та оренди державного майна.
Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, врегульовані Законом України    «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 року № 2269-VIII (далі - Закон № 2269-VIII), який набрав чинності 07.03.2018 року.
Частинами 1 та 2 ст. 7 Закону № 2269-VIII    визначено повноваження державних органів приватизації у сфері приватизації, до яких зокрема відносяться наступні повноваження: Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим становлять єдину систему державних органів приватизації.
Державні органи приватизації здійснюють державну політику у сфері приватизації та діють на підставі Закону України    Про Фонд державного майна України, цього Закону, інших актів законодавства.
Державні органи приватизації у межах своєї компетенції здійснюють такі основні повноваження: затверджують переліки об`єктів, що підлягають приватизації; класифікують об`єкти приватизації відповідно до цього Закону; приймають рішення про приватизацію об`єктів державної власності у випадках, установлених законодавством.
Відповідно до ч.1    ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною 3    статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності    Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Статтею 25 вищезазначеного закону визначено що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Відповідно до ст.37 Закону України «Про місцеве самоврядування»    до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження:
1) підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту, повідомлення про прийняті рішення з таких питань адміністратора інформаційної системи Міністерства юстиції України, з питань найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ тощо - національного оператора поштового зв`язку, органу ведення Державного реєстру виборців;
1-1) прийняття рішень про присвоєння, зміну, коригування, анулювання адрес об`єктів нерухомого майна у випадках та порядку, встановлених    Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності»;
2) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо питань адміністративно-територіального устрою в порядку і межах повноважень, визначених законом.
Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету (ч.1, ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування»).
Сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.
Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради (ч. 6 ст. 59 Закону № 280/97-ВР).
Правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності визначені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», статтею 1 якого визначено, що державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності (далі - державна регуляторна політика) - напрям державної політики, спрямований на вдосконалення правового регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, недопущення прийняття економічно недоцільних та неефективних регуляторних актів, зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, що здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією  та законами України.
Відповідно до п.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції    або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
З аналізу вищевикладених положень законодавства вбачається, що Фонд державного майна України та його Регіональне відділення не є власниками майна, а лише здійснюють реалізацію державної політики сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна.
Як вбачається  з матеріалів справи, що об`єкт незавершеного будівництва за адресою: Київська область, м. Буча, вул. Яблунська було повернуто в державну власність рішенням суду Господарського Київської області від 14.12.2011 справа №11/128-11 11/128-11, за яким розірвано договір купівлі - продажу державного майна об`єкта незавершеного будівництва - 108 - квартирного житлового будинку (літ.А), за невиконання умов договору, а також зобов`язано ТОВ «Броварський домобудівельний комбінат «Меркурій», з яким було укладено даний договір передати Регіональному відділенню Фонд державного майна України об`єкт незавершеного будівництва - 108 - квартирний житловий будинок.
Відповідно до рішення Господарського суду Київської області від 12.03.2012 № 11/128-11 зобов`язано ТОВ БДК «Меркурій» передати Регіональному відділенню об`єкт незавершеного будівництва - 108 - квартирний житловий будинок, здійснено фактичну передачу даного об`єкту Регіональному відділенню, про що свідчить акт державного виконавця від 22.11.2012.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4    ст.78 КАС України).
Перелік об`єктів великої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням Фонду державного майна України.
Переліки об`єктів малої приватизації державної власності, що підлягають приватизації, затверджуються Фондом державного майна України.
Згідно з п. 26 ч. 1    ст. 1 Закону № 2269-VІII    рішення про приватизацію - рішення, що приймається органами приватизації щодо кожного об`єкта приватизації шляхом видання наказу.
На виконання вказаних положень законодавства, Регіональним відділенням було видно наказ від 23.04.2018 «Про прийняття рішення про приватизацію об`єкта малої приватизації», яким було прийнято рішення щодо приватизації об`єкту незавершеного будівництва - 108 - квартирного житлового будинку, що розташований за адресою: Київська область, м. Буча. вул. Яблунська.
Отже, для здійснення процедури реєстрації Регіональне відділення Фонду державного майна по Київській області звернулося до Бучанської міської ради із заяви про присвоєння поштової адреси об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська (колишня Кірова).
З вищезазначених правових норм вбачається, що вирішення питання про присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси належить до повноважень виконавчого органу сільської, селищної, міської ради.
При цьому, діюче в Україні законодавство чітко не регламентує процедуру присвоєння такої адреси, незважаючи на те, що жодного правочину з нерухомим майном неможливо здійснити, якщо йому не присвоєно поштову адресу. В той же час, органи місцевого самоврядування не позбавлені можливості затверджувати такі процедури на місцях.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного суду від 22 січня 2019 року у справі №441/1625/15-а.
Європейською хартією місцевого самоврядування, яка ратифікована Верховною радою України 15 липня 1997 року та набрала чинності для України з 1 січня 1998 року, а саме ст. 3 визначено, що місцеве самоврядування означає право і спроможність органів місцевого самоврядування в межах закону здійснювати регулювання і управління суттєвою часткою суспільних справ, які належать до їхньої компетенції, в інтересах місцевого населення.
Відповідно до ст. 4 Хартії встановлено, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону.
Органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене зі сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу.
Публічні повноваження, як правило, здійснюються переважно тими органами публічної влади, які мають найтісніший контакт з громадянином. Наділяючи тими чи іншими повноваженнями інший орган, необхідно враховувати обсяг і характер завдання, а також вимоги досягнення ефективності та економії.
Повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Вони не можуть скасовуватися чи обмежуватися іншим, центральним або регіональним органом, якщо це не передбачене законом.
Якщо повноваження делегуються органам місцевого самоврядування центральним чи регіональним органом, органи місцевого самоврядування у міру можливості мають право пристосовувати свою діяльність до місцевих умов.
Отже, чинне законодавство України наділяє органи місцевого самоврядування правом встановлювати певні правила на території міста, проте в ході судового розгляду справи з`ясовано, що Бучанською міською радою не затверджено порядку, який би регулював та встановлював процедуру присвоєння об`єктам нерухомості поштової адреси.
Відтак, процедура надання та присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості жодним чином не врегульована як на загальнодержавному, так і місцевому рівні, зокрема не визначено перелік обов`язкових документів необхідних для прийняття рішення про присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості, а отже підстави для погодження або відмови у присвоєнні поштових адрес об`єктам нерухомості є не визначеними в м. Буча.
Реєстрація адрес та порядок присвоєння поштових адрес повинні регулюватися затвердженими рішеннями міських рад, які розробляються на основі    законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України від 25 травня 2011 року № 559 «Про містобудівний кадастр», проте, як встановлено судом таке рішення Бучанською міською радою не приймалося.
Тобто, на законодавчому та місцеву рівні в м. Буча не врегульовано порядок присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості, зокрема не визначено перелік обов`язкових документів необхідних для прийняття рішення про присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомості.
Так, в апеляційній скарзі скаржником зазначено, що для прийняття міською радою рішення про присвоєння поштової адреси об`єкта незавершеного будівництва позивачем не було подано відповідних документів, які на думку відповідача є обов`язковими.
Натомість, апелянтом зазначено, що рішенням Бучанської міської ради «Про розширення повноважень органів місцевого самоврядування та оптимізації надання адміністративних послуг» від 31.03.2016 року №-VII, затверджено картки для кожної адміністративної послуги, які містять певні вимоги для отримання певної адміністративної послуги. 
Разом з тим, як зазначає апелянт, позивачем не надано пакету документів визначеного інформаційною карткою «Надання рішення про підтвердження/присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна (майнового комплексу)» для присвоєння поштової адреси об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська .
У свою чергу, вказані доводи апелянта, позивачем, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, спростовано не було належними та допустимими доказами, відповідно до норм адміністративного судочинства.
З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що посилання відповідача на ненадання позивачем обов`язкових документів для прийняття відповідного рішення міською радою є не обґрунтованими та безпідставними.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає вказані доводи обґрунтованими та такими, що  мають бути взяті судом до уваги під час постановлення рішення по суті позовних вимог.
Крім того, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в даному випадку судом першої інстанції помилково взято до увагу обставини зазначені у рішенні Бучанської міської ради № 547 від 09.10.2018 року, оскільки воно не є предметом спору в даній справі. 
Крім того, посилання в листі №47-02-2266 Бучанської міської ради від 15.05.2019 року носять лише інформативний характер для позивача про те, що останньому вже було відмовлено у присвоєнні поштової адреси об`єкта незавершеного будівництва за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська, а тому не має правових наслідків для позивача.
У свою чергу, Регіональним відділенням Фонду державного майна не надано належних доказів оскарження рішенні Бучанської міської ради № 547 від 09.10.2018 року.
Так, в даній справі, позовні вимоги направлені на зобов`язання Бучанської міської ради прийняти відповідне рішення, а саме: щодо присвоєння поштової адреси об`єкту незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Буча, вул. Яблунська, тобто необхідність змусити суб`єкта вчинити певні дії.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що під час повторного розгляду звернення позивача (лист від 15.05.2019 року) Бучанською міською радою відповідне рішення не приймалося, що в свою чергу протирічить нормам чинного законодавства України та порушує законні права та інтереси позивача.
Так, адміністративним судочинством регламентовано, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 1, пункту 10 частини 2 статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
При цьому, колегією суддів апеляційної інстанції враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що для належного  захисту прав та інтересів позивача існує необхідність зобов`язати Бучанську міську раду повторно розглянути заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України від 15.05.2019 року та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правових висновків викладених в цій постанові.
Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції та апеляційним судом приймаються в якості належних щодо вищезазначених обставин.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини  (ч. 2 ст. 6 КАС України).
Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. 
Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. 
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).
Щодо інших доводів апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права. 
У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою частково задовольнити адміністративний позов. 
Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329  КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -      
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бучанської міської ради - задовольнити частково.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року - скасувати. 
Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області до Бучанської міської ради про зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Зобов`язати Бучанську міську раду повторно розглянути заяву Регіонального відділення Фонду державного майна України від 15.05.2019 року та прийняти відповідне рішення.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Н.П. Бужак

                                                                                                              Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 24.11.2020 року