П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  802/1494/14-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Мультян М.Б.  
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
28 грудня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом Лівобережного міжрайонного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України до ОСОБА_1 про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю, 
В С Т А Н О В И В :
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2014 року адміністративний позов задоволено та постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь Лівобережного міжрайонного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття незаконно отриману допомогу по безробіттю в сумі 4803 (чотири тисячі вісімсот три) гривні 87 копійок.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.12.2018 року замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні № 56689694 з примусового виконання виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду № 802/1494/14-а від 13.08.2014 року, а саме Лівобережний міжрайонний центр зайнятості м. Вінниці його правонаступником - Вінницьким міським центром зайнятості.
08.10.2020 року на адресу суду надійшла заява Вінницького міського центру зайнятості про виправлення описки у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2014 року про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю з ОСОБА_1 на користь Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці, а саме зазначити вірний ідентифікаційний код ОСОБА_1 - " НОМЕР_1 ", замість помилково вказаного - " НОМЕР_2 ".
12.10.2020 року через підсистему "Електронний суд", ОСОБА_1 подано заяву про залишення заяви про виправлення описки у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2014 року без розгляду, у зв`язку із поданням такої заяви представником, відомості про якого відсутні у Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України.
Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення заяви про виправлення описки у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2014 року без розгляду - відмовлено. Заяву Вінницького міського центру зайнятості про виправлення описки у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2014 року - задоволено. Виправлено описку, допущену в постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2014 року та в тексті резолютивної частини постанови вважати вірним ідентифікаційний код ОСОБА_1 - " НОМЕР_1 ", замість помилково вказаного - " НОМЕР_2 ".
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник зазначає, що до заяви від ВМЦЗ не надано доказів того, що Качуришин О.В., який підписав заяву, має статус адвоката, ордеру або договору та не надано доказів повноважень на самопредставництво Вінницького міського ЦЗ. На цій підставі суд першої інстанції не мав права розглядати дану заяву. 
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1  ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Надаючи оцінку висновкам судді суду першої інстанції щодо вирішення клопотання ОСОБА_1 про залишення поданої заяви про виправлення описки без розгляду, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 3  ст. 55 КАС України  юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Тобто, процесуальний закон встановлює можливість участі у справі суб`єктів владних повноважень та юридичних осіб як у порядку самопредставництва, так і через представника.
При цьому, до суб`єктів владних повноважень процесуальний закон відносить, зокрема, орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особа (п. 7 ч. 1  ст. 4 КАС України).
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до пп. 19 п. 1 розд. VII "Перехідні положення" КАС України  положення цього  Кодексу  застосовуються з урахуванням підпункту 11 пункту 16-1  розділу XV "Перехідні положення" Конституції України.
У свою чергу пп. 11 п. 16-1 розд. XV "Перехідні положення" Конституції України  передбачено, що представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті  131-1  та статті  131-2  цієї  Конституції  виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року (абзац перший пункту). Представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами здійснюватиметься з 1 січня 2020 року (абзац другий пункту). Відповідні зміни до  Основного Закону України  набрали чинності 30.09.2016 року.
Отже, представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування у судах з 01.01.2020 року здійснюється виключно прокурорами або адвокатами.
Колегією суддів враховується, що відповідно до ч. 5  ст. 131-2 Конституції України  законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Положеннями ч. 2  ст. 57 КАС України  передбачено, що у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої  статті 43 цього Кодексу  має адміністративну процесуальну дієздатність.
Разом з тим, дана справа належить до окремої категорії термінових адміністративних справ, що не дає підстав стверджувати про можливість віднесення даної справи до справ незначної складності, перелік яких визначений приписами ч. 6  ст. 12 КАС України.
Поряд з викладеним, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що пунктом 11  розділу XV "Перехідні положення" Конституції України  врегульовані саме питання представництва. Про "самопредставництво" в  Конституції України  не йдеться, воно передбачено лише відповідними положеннями процесуальних кодексів.
Внесеними до  КАС України  Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення можливостей самопредставництва в суді органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, інших юридичних осіб незалежно від порядку їх створення" від 18.12.2019 року № 390-IX  змінами розширено випадки самопредставництва юридичної особи, суб`єкта владних повноважень.
З аналізу змісту вже згаданої вище норми ч. 3  ст. 55 КАС України  вбачається, що допуск особи до участі у справі та визнання належно вчиненими будь-яких інших з переліку передбачених  ст. 44 КАС України  процесуальних прав можливий за умови сукупної наявності обох цих умов. Отже, для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження (довіреності).
Встановлено, що заява про виправлення описки у постанові Вінницького окружного адміністративного суду від 16.07.2014 року підписана ОСОБА_2 , також до неї долучено довіреність Вінницького міського центру зайнятості від 14.01.2020 року № 01-22/122-20.
Вказаною довіреністю Вінницький міський центр зайнятості, в особі директора Лутохіної О.М., уповноважив ОСОБА_2 на ведення справ у суді і право вчинення від Вінницького міського центру зайнятості всіх процесуальних дій, користування усіма правами, що надані сторонам в процесі розгляду справ. Дана довіреність від 14.01.2020 року № 01-22/122-20 дійсна до 31.12.2020 року.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що доданими до заяви про виправлення описки документами підтверджено повноваження Качурішина О.В. на її підписання.
Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява ОСОБА_1 про залишення без розгляду заяви про виправлення описки у постанові суду задоволенню не підлягає.
Щодо посилань апелянта, викладених у апеляційній скарзі, на відсутність відомостей в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань в якості підстави стверджувати про те, що повноваження Качурішина О.В. діяти від імені Вінницького міського центру зайнятості у порядку самопредставництва, колегія суддів вважає помилковим з огляду на те, що процесуальним законом - КАС України передбачено альтернативний перелік обставин, що можуть підтверджувати право особи діяти від імені суб`єкта владних повноважень у порядку самопредставництва - закон, статут, положення або трудовий договір (контракт).
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на неоднозначність позиції Верховного Суду з даного питання. Так, наприклад, у постанові від 22.01.2020 року у справі №520/9606/18 Верховний Суд наголошує, що відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд. Водночас, у постанові від 05.03.2020 року у справі № 640/10448/19, Верховний Суд, встановивши, що на підтвердження повноважень представника Міністерства юстиції України останнім, поряд з положенням про департамент, надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якому зазначено, зокрема, що особа є підписантом Міністерства юстиції України, також не допускає останнього до участі у справі з посиланням на приписи п. 11  Перехідних положень Конституції України  та ч. 3  ст. 55 КАС України. Відмінність підходу щодо необхідності наявності в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо особи, яка має представляти інтереси суб`єкта владних повноважень у порядку самопредставництва, прослідковується, зокрема, й в ухвалах Верховного Суду від 31.03.2020 року у справі № 200/1084/19 (не визнається необхідною), від 01.04.2020 року у справі № 160/8606/18 (визнається необхідною).
Колегією суддів враховується, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. Для Суду природа перешкод у реалізації права на доступ до суду не має принципового значення.
Зі змісту  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  прямо випливає, що доступність правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. У рішенні по справі «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що сама конструкція ст. 6 Конвенції була би безглуздою та неефективною, якби вона не захищала право на те, що справа взагалі буде розглядатися. У рішенні по цій справі Суд закріпив правило, що ч. 1 ст. 6 Конвенції містить у собі й невід`ємне право особи на доступ до суду.
У рішеннях від 13.01.2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини зазначив про порушення п. 1 ст. 6 Конвенції, яке виявилося в надто суворому тлумаченні внутрішніми судами процесуальної норми, що позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог.
Отже, системний аналіз положень Конвенції, практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства, а також встановлені вище обставини об`єктивної можливості суду першої інстанції пересвідчитися у наявності у Качурішина О.В. повноважень діяти від імені Вінницького міського центру зайнятості у порядку самопредставництва та, відповідно, наявності в останнього права на підписання заяви про виправлення описки від імені позивача, дають підстави для висновку, що постановлена оскаржувана ухвала є правомірною.
Колегією суддів враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до положень ст. 242 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки гуртуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Крім того, апелянтом в апеляційній скарзі не доведено саме які норми матеріального права порушено при винесені оскаржуваного рішення судом першої інстанції. 
Таким чином, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення в цілому, а ухвала суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Шидловський В.Б.