Справа № 442/3662/20                                Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М. 
Провадження № 22-ц/811/2404/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       29 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М., 
                        секретаря Юзефович Ю.І.
                        з участю представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2020 року в складі судді Грицай М.М. у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_4 , про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці,-
встановила:
У червні 2020 року позивач  ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_4 , про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_3 на право проходу та проїзду транспортним засобом до дороги загального користування терміном дії сервітуту з дати державної реєстрації права земельного сервітуту до 12.04.2064.
30 червня 2020 року позивач ОСОБА_3 подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо зміни цільового призначення та виконання будівельних робіт на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 4610600000:01:002:0233, площею 0,0346 га.
Заяву обґрунтовував тим, що у провадженні суду перебуває його позов про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці. 23 січня 2020 року. Відділом містобудування та архітектури Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради винесено висновок № 33 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку. При складанні даного висновку жодним чином не враховано, що позивач, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.08.2016 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.08.2016, придбав у ОСОБА_4 житловий будинок, який розташований на адресою: АДРЕСА_1 та відповідну земельну ділянку під цим житловим будинком. Між продавцем ОСОБА_4 та власником земельної ділянки кадастровий номер: 4610600000:01:002:0233 укладено Договір про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці. Відповідно до вказаного Договору, власник надав сервітуріарію право проходу та проїзду по земельній ділянці з кадастровим номером 4610600000:01:002:0233, яка належить власнику. Даний договір зареєстровано у встановленому законом порядку. Оскільки позивач є новим власником житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , виникла необхідність переукласти договір про встановлення земельного сервітуту. Звертає увагу на те, що у висновку № 33 жодним чином не згадується про сервітути, які існують стосовно земельної ділянки кадастровий номер 4610600000:01:002:0233. Вважає, що у власника земельної ділянки, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 існує неправомірний задум збудувати багатоквартирний будинок на ділянці включно з її частиною, на якій встановлено земельний сервітут. Просив заяву задовольнити.
Оскаржуваною ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2020 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 , третя особа  ОСОБА_4 про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці - задоволено.
Заборонено ОСОБА_2 вчиняти дії щодо зміни цільового призначення та виконання будівельних робіт на земельній ділянці на АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 4610600000:01:002:0233, площею 0,0346 га.
Копію ухвали надіслано Дрогобицькому міськрайонному відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області для негайного виконання.
Ухвалу суду оскаржив відповідач ОСОБА_2 , вважає ухвалу незаконною та необґрунтованою, такою, що підлягає скасуванню.
В апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_3 звернувся з позовом про переукладення договору про встановлення сервітуту про право проходу та проїзду ним по його приватній земельній ділянці. При цьому, право власника змінити цільове призначення своєї приватної земельної ділянки визначене та гарантоване ст. 20 ЗК України, тому, оскільки спірна земельна ділянка є його власністю, він самостійно визначає до якого виду цільового призначення її віднести.
Покликається на те, що не зрозуміло, яким чином зміна цільового призначення може вплинути на виконання можливого судового рішення про встановлення сервітуту.
Стверджує, що оскаржуваною ухвалою суд порушує його право на власність та право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Звертає увагу, що ОСОБА_3 просить встановити сервітут на частині земельної ділянки, а не на усій, що також має значення, вважає, що суд залишив поза увагою те, що заява про забезпечення позову є недостатньо обґрунтованою, а її доводи не свідчать про те, що невжиття відповідних заходів може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.
Просить скасувати ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2020 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
27.11.2020 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якій останній просить оскаржувану ухвалу залишити без задоволення. У відзиві зазначає, що будівництво багатоквартирного будинку чи підземних гаражів позбавить жителів на вул. Косака єдиного проїзду до своїх будинків.
В судовому засіданні представник позивача Ісканіна М.С. апеляційну скаргу заперечила, в обґрунтування надала пояснення, аналогічні доводам відзиву на апеляційну скаргу.
Інші учасники справи відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не прибули, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки на офіційну електронну адресу, не повідомили суду про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на заперечення доводів скарги, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд виходив з того, що мотиви заяви про вжиття заходів забезпечення позову дають підстави припускати, що невжиття заходів забезпечення позову, у випадку задоволення позовних вимог, може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у даній цивільній справі про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів враховує таке. 
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника).
З огляду на викладене, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся або має намір звернутися до суду.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Згідно з п. 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчинити певні дії.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову позивач повинен, по - перше, аргументовано обґрунтувати причини, у зв"язку з якими потрібно забезпечити позов та необхідність у цьому, по - друге, довести, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду про задоволення позову. 
Підставність заяви про забезпечення позову повинна бути доведена заявником, з врахуванням вимог ст. 12 ЦПК України.
Разом з цим, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. 
Невжиття заходів забезпечення позову не повинно мати наслідком заподіяння шкоди позивачу, а вжиття таких заходів не повинно мати наслідком заподіяння шкоди заінтересованим особам.
Інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача. 
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, колегія суддів констатує, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими заявник пов`язує застосування певного виду забезпечення позову.
Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації.
З матеріалів справи вбачається, що в провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області знаходиться цивільна справа за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_4 , про переукладення договору про встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці.
Тобто позовні вимоги є немайновими, при цьому такі стосуються земельної ділянки, як нерухомого майна та об`єкту цивільних відносин.
Так, відповідачу ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка на АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 4610600000:01:002:0233, площею 0,0346 га.
В свою чергу, позивач згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.08.2016 та договору купівлі-продажу земельної ділянки від 04.08.2016, придбав у ОСОБА_4 житловий будинок, який розташований на адресою: АДРЕСА_2 та відповідну земельну ділянку під цим житловим будинком.
При цьому, між продавцем ОСОБА_4 та власником земельної ділянки кадастровий номер: 4610600000:01:002:0233 було укладено Договір про встановлення земельного сервітут на право проходу, проїзду по цій земельній ділянці. 
23 січня 2020 року Відділ містобудування та архітектури Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради склав висновок № 33 про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки АДРЕСА_2 кадастровий номер: 4610600000:01:002:0233, цільове призначення якої змінюється для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.
Разом з цим, у цьому висновку не зазначено про сервітут, який встановлено стосовно земельної ділянки кадастровий номер 4610600000:01:002:0233
Позивач вважає, що у власника земельної ділянки, кадастровий номер 4610600000:01:002:0233 існує задум збудувати багатоквартирний будинок на ділянці включно з її частиною, на якій встановлено земельний сервітут, на виконання якого останній вчиняє відповідні дії.
Враховуючи наведене, предметом позову є встановлення земельного сервітуту на право проходу, проїзду по земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , які належать на праві власності ОСОБА_3 на право проходу та проїзду транспортним засобом до дороги загального користування, терміном дії сервітуту з дати державної реєстрації права земельного сервітуту до 12.04.2064.
Таким чином, враховуючи, що між сторонами дійсно виник спір, який фактично стосується земельної ділянки, як нерухомого майна, при цьому під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, колегія суддів погоджується з місцевим судом стосовно наявності підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову, оскільки таке, як процесуальний захід, покликане та зможе забезпечити ефективний захист прав та законних інтересів позивача, з врахуванням відносин, які склалися між сторонами.   
В свою чергу, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Враховуючи наведене, обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії є підставним та співмірним із заявленими позовними вимогами, при цьому, колегія суддів враховує те, що зазначений вид забезпечення позову не буде безпідставно обмежувати права власника на володіння та розпорядження своїм майном, оскільки на таке не накладено арешту.
В цьому контексті, колегія суддів звертає увагу, що вразі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду із питанням скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що ухвала судом першої інстанції постановлена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для її скасування не встановлено.
Керуючисьст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегіясуддів, -
постановила: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10 липня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 грудня 2020 року.
Головуючий:                                                                                  А.В. Ніткевич   
Судді:                                                                                          С.М. Бойко
                                                                                                                        
С.М. Копняк