ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 609/260/20	Головуючий у 1-й інстанції Ковтунович О.В. 	
Провадження № 22-ц/817/805/20 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Хома М. В., Щавурська Н. Б., 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 609/260/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 20 травня 2020 року, ухваленого суддею Ковтунович О.В., повний текст рішення складено 20 травня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Шумської міської ради про визнання права власності на спадкове майно ,-

                                       ВСТАНОВИВ: 
       У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Шумської міської ради про визнання права власності на спадкове майно.
       В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер - ОСОБА_2 . Зазначав, що після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, що складається із: жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та зареєстрований за ОСОБА_2 згідно з дублікатом свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 26.12.1989 р. виконкомом Шумської районної ради. Вказував, що спадщину після смерті померлого позивач прийняв у відповідності до ст.1268-1270 ЦК України, оскільки на день його смерті проживав із ним в одному господарстві, як стверджує останній. Зазначав, що звертався у нотаріальну контору по питанню успадкування зазначеного майна, однак йому було відмовлено. На підставі викладеного, позивач просив позов задоволити та визнати за ним, як спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом, право власності на спадкове майно, яке залишилося після смерті - ОСОБА_2 .
       Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 20 травня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1    до Шумської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом внаслідок смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , права власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та зареєстрований за  ОСОБА_2 згідно з дублікатом свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 26 грудня 1989 р. виконкомом Шумської районної ради відмовлено.
       Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. Зокрема вказує про безпідставність висновку суду першої інстанції про недоведеність факту його проживання із спадкодавцем понад п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи. Вказує, що згідно довідки № 125 від 17 лютого 2020 року, яка видана органом місцевого самоврядування підтверджується його проживання із померлим ОСОБА_2 .
       Також, вказує що суд першої інстанції не взяв до уваги факт визнання позову відповідачем, а тому безпідставно не постановив ухвалу про визнання відповідачем позову та продовжив розгляд справи.
       Окрім того, зазначає що у зв`язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва на майно виник цивільно правий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні, а тому вважає не обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність спору про право на спадкування.
       У судове засідання учасники судового процесу не з`явилися, однак про час та місце розгляду повідомлені належним чином.
       У поданій заяві представник відповідача Шумської міської ради Тернопільської області просить здійснювати розгляд даної справи за його відсутності, за наявними матеріалами справи.
       10 грудня 2020 року від позивача надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, у зв`язку із неможливістю прибути в судове засідання до Тернопільського апеляційного суду.
       Дослідивши подане клопотання, колегія суддів виходить із наступного.
       Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
       Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
       Верховний Суд у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18. виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
       Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
       Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
       Таким чином, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду цивільної справи, беручи до уваги те, що позивач ОСОБА_1 на попередніх судових засіданнях надавав пояснення у суді апеляційної інстанції, відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.
       Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
       Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
       Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено підстав прийняття спадщини спадкоємцем в силу ст.1264 ЦК України, оскільки не встановлено факту проживання позивача однією сім`єю із спадкодавцем. Також, виходив із того, що загальним правилом в спорах щодо визнання права власності на спадкового майна, відповідачами є особи, які прийняли спадщину в установленному законом порядку, тобто дані факти мають підтверджуватися відповідними доказами (ст.ст. 1268 - 1269 ЦК України). Позивач зазначених доказів не представив, а тому суд не в змозі перевірити те, що Шумська міська рада є належним відповідачем. 
       Висновок суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
       Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
       Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
       Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що згідно актового запису про смерть № 1 складений 27.01.2012 р. Боложівською сільською радою Шумського району Тернопільської області на гр. ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Боложівка Шумського району Тернопільської області.
       Померлому належало майно, що складається із: жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та зареєстрований за ОСОБА_2 згідно з дублікатом свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 26.12.1989 р. виконкомом Шумської районної ради та зареєстрований в Кременецькому БТІ за реєстровим № 334.
       Згідно повідомлення про результати огляду нерухомого майна № 130 від 19.09.2019 р. виданого ФОП ОСОБА_3 , вбачається, що станом на 19.09.2019 р. будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований по по АДРЕСА_1 , змін в плануванні та складі об`єкта не виявлено.
       Відповідно до довідки № 126 від 17.02.2020 р. виданої Шумською міською радою Тернопільської області слідує, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та на день смерті проживав одиноко за адресою АДРЕСА_1 
       Згідно довідки №126 від 17.02.2020 р. виданої Шумською міською радою Тернопільської області вказується, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на день смерті постійно проживав та був зареєстрований за адресою по АДРЕСА_1 , разом з ним з 2006 року проживав без реєстрації ОСОБА_1 , який здійснював сторонній догляд та вели спільне господарство.
       Як вбачається з листа про роз`яснення щодо порядку спадкування виданого приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті спадкодавця, оскільки не подано відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, а саме не представлено доказів родинних відносин.
       Відповідно до частин другої, четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
       Про утворення особами сім`ї може свідчити не тільки укладення між ними шлюбу, кровне споріднення, усиновлення, а й інші обставини, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Про те, що законодавець визнає можливість створення сім`ї чоловіком і жінкою, які не перебувають у шлюбі, свідчать положення статті 74 СК України.
       Згідно статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.
       Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18) зроблено висновок, що «для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю».
       У абзаці 1 частини другої статті 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї військовослужбовця є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки».
        В позивних вимогах про визнання права власності на спадкове майно позивач не ставив вимоги про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем однією сім`єю, а надані позивачем докази не підтверджують факту його проживання однією сім`єю з померлим ОСОБА_2 , ведення з ним спільного господарства, спільного утримування житла та іншого спільного майна, сплату комунальних та інші послуги, проведення спільних сімейних витрат, спільного придбання майно, тощо.
       Окрім того, як вбачається з рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2020 року у справі №609/1203/20 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживав із спадкодавцем ОСОБА_4 однією сім`єю більше п`яти років (протягом 2006-2012 років) у АДРЕСА_1 відмовлено.
       Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.
       Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
       Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
       Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

       Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 20 травня 2020 року- залишити без змін.

       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 10 грудня 2020 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                                Хома М.В.

       Судді:                                                                 Щавурська Н.Б.