Ухвала
 
08 грудня 2020 року
місто Київ
 
справа № 523/5464/19
провадження № 61-17305ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року
у цивільній справі за заявою  ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Суворовського районного суду м. Одеси від 02 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 по видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції заявника
Суворовським районним судом м. Одеси 02 травня 2019 року видано судовий наказ у справі № 523/5464/19, яким вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку до досягнення ОСОБА_3 повноліття, починаючи з дня подання заяви до суду 04 квітня 2019 року.
ОСОБА_2 у липні 2019 року звернулася до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Суворовського районного суду м. Одеси від 02 травня 2019 року за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_2 строк для подання заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Суворовського районного суду м. Одеси від 02 травня 2019 року.
Змінено судовий наказ Суворовського районного суду м. Одеси від 02 травня 2019 року шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до суду 04 квітня 2019 року до 17 травня 2019 року.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 надала дозвіл на тимчасовий виїзд спільних з ОСОБА_1 дітей до Республіки Сінгапур, Шенгенської зони, США у період з 17 травня 2018 року до 17 травня 2019 року. Проте, після 17 травня 2019 року ОСОБА_3 до України не повернувся, залишився спільно проживати з батьком ОСОБА_1 .
Оскільки ОСОБА_2 не надавала дозвіл на тимчасовий виїзд на перебування ОСОБА_3 за межами України з 17 травня 2019 року, судовий наказ повинен був діяти лише до зазначеної дати.
Постановою Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції, що з 17 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо місця проживання дитини та виїзду її за кордон, що є підставою для зміни судового наказу в частині визначення періоду стягнення аліментів.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
ОСОБА_1 20 листопада 2020 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року як такі, що постановлені з порушенням норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Суворовського районного суду м. Одеси від 02 травня 2019 року.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 
Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у малозначній справі, які не підлягають касаційному оскарженню.
Щодо оцінки судових рішень, які оскаржуються учасником справи, до категорії тих, що підлягають касаційному оскарженню
Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
Касаційному оскарженню не підлягають судові рішення у малозначних справах (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Заявник оскаржує судові рішення, ухвалені у справі щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів.
Таким чином ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року та постанова Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року ухвалені у справі про стягнення аліментів, що є малозначною справою.
Врахувавши усі обставини цієї справи, рішення, ухвалені у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Щодо наявності винятків для допуску оскарження судового рішення у малозначній справі
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягають.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства, та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], § 230, № 36760/06, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), §32, від 02 листопада 2006 року, № 29182/03, «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року № 18499/08).
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості 
(«Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» 
(Zubac v. Croatia), № 2611/07 та §  54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07, та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).
При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Таким чином, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).
Також, ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» 
(Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Оскільки, оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої 
статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження у справі за заявою  ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Суворовського районного суду м. Одеси від 02 травня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 по видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 22 жовтня 2020 року, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко