ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 р. 	Справа № 520/4106/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Кононенко З.О.,
Суддів: Мінаєвої О.М. ,  Сіренко О.І. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Шевченко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 03.06.20 року по справі № 520/4106/2020
за позовом     ОСОБА_1  
до     ІНФОРМАЦІЯ_1            
про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10 премії ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що позивач з 30.05.2002 до 16.07.2019 року проходив військову службу у НОМЕР_1 Головному військовому представництві Міністерства оборони України на посаді провідного інженера. Згідно спільної директиви Міністра оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 25.04.2019 року № Д-322/1/ЗДСК НОМЕР_1 Головне військове представництво Міністерства оборони України було розформоване. З 16.07.2019 року позивач проходить подальшу військову службу у 85 військовому представництві Міністерства оборони України. Так, 27.12.2018 року Міністром оборони України було видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року відповідно до ст. 15,23,27 Дисциплінарного статуту ЗС України та ст.51 Бюджетного кодексу України дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців: в грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення; у січні 2019 року - установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року. На виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 року №2704/з/420 начальником 4104 ГВП МОУ  24.01.2019  було видано наказ №10 - п. 1 зазначеного наказу встановлено виплатити премію в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року  - майору ОСОБА_1 , провідному інженеру. Витяг з зазначеного наказу був направлений на адресу ІНФОРМАЦІЯ_3 для реалізації, де НОМЕР_1 ГВП МОУ перебуває на грошовому забезпеченні. Станом на сьогоднішній день зазначений наказ є чинним та безпідставно відділом фінансового забезпечення ХОВК нереалізований, що є грубим порушенням законодавства України та соціальних гарантій військовослужбовців, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.
Рішенням Харківскього окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10 премії ОСОБА_1 на день виключення його зі списків особового складу 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України.
Зобов`язано Харківський обласний військовий комісаріат нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10.
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.
Так, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивач на час виплати премії, був військовослужбовцем, проходив службу у 4104 Головному військовому представництві Міністерства оборони України (далі - 4104 ГВП) на посаді офіцерського складу.
Особовий склад 4104 ГВП (військовослужбовці і працівники), відповідно до письмових розпоряджень вищестоящого органу військового управління перебуває на фінансовому забезпеченні в облвійськкоматі по виплаті грошового забезпечення військовослужбовцям і заробітної плати працівникам.
Окремим дорученням Міністра оборони України від 27.12.2019 року № 2704/з/420 було надано дозвіл на заохочення грошовою премією в січні 2019 року в розмірі, не більше розміру місячного грошового забезпечення, особовий склад установ, які виконують окремі функції МО України.
Начальником 4104 ГВП було видано наказ про преміювання особового складу у розмірі місячного грошового забезпечення (хоча конкретний розмір преміювання не було установлено).
Харківським обласним військовим комісаріатом, за вих. від 28.01.2019 року № 102/ВФЗ, до Фінансово- економічного управління Командування Сухопутних військ Збройних Сил України та до фінансово- економічної служби оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_4 » було направлено лист та Заявка-розрахунок на фінансування для виплат грошового забезпечення з врахуванням витрат на вищезазначену премію.
На зазначений лист відповідь до військкомату та кошти на виплату премії так і не надійшли, через що військкоматом було вдруге направлено запит до вищестоящих органів фінансового забезпечення за вих. № 407/ВФЗ від 22.04.2019 року.
Відповідач зазначає, що на його думку, судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що командуванням 4104 ГВП було прийнято рішення про преміювання у розмірі місячного грошового забезпечення - безпідставно. Крім цього, судом першої інстанції не було враховано факту відсутності коштів на вказані виплати, які виділяються окремо з Командування Сухопутних військ ЗС України.
Позивачем надано до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому серед іншого зазначено, що в межах своїх повноважень Міністром оборони України 27.12.2018 року було видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року.
Міністр оборони України, видавши 27.12.2018 окреме доручення №2704/з/420 про можливість заохочення військовослужбовців відповідних установ, зокрема, і 4104 Головного військового представництва МО України, грошовою премією у січні 2019 року, керувався, зокрема, статтею 51 Бюджетного кодексу України, а отже, діяв, оцінивши наявність матеріальних ресурсів Бюджету Міністерства оборони України на 2019 рік для виплати вказаної премії.
Згідно п. 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Міністерство оборони України» від 26 листопада 2014 р. № 671 Міністр оборони дає обоє ’язкові для виконання військовослужбовцями, державними службовцями і працівниками апарату Міноборони доручення.
Згідно п. 30 зазначеної постанови Міністр оборони приймає рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міноборони.
Відповідно до пп. 2) п. 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від ЗО серпня 2017 р. № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надано право здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.
Позивач зауважує, що зазначена премія відноситься до фонду грошового забезпечення, а посадові особи ХОВК, керуючись окремим дорученням Міністра оборони України від 27.12.2018 року №2704/з/420 і на підставі наказу начальника 4104 ГВП МОУ від 24,01.2019 року № 10, зобов`язані здійснити виплати без отримання будь-яких додаткових роз`яснень від інших установ та посадових осіб. В апеляційній скарзі апелянтом не зазначено, чому військовослужбовцям НОМЕР_1 ГВП МОУ на підставі наказів начальника 4104 ВП ГМОУ виплачувались інші складові грошового забезпечення без будь-яких роз`яснень, а ця виплата ні.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Позивач зазнаяає, що Міністром оборони було прийнято рішення щодо розподілу бюджетних коштів, головним розпорядником яких є Міноборони, на зазначені цілі, а установи, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони, шляхом видачі відповідних наказів, виконали зазначене доручення. Відділ фінансового забезпечення Харківського обласного військового комісаріату - безпідставно не реалізував зазначений наказ.
На думку позивача, в даному випадку наявний факт не виконання (бездіяльність) посадовими особами Харківського обласного військового комісаріату доручення вищого керівництва - Міністра оборони України.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що майор ОСОБА_1 з 30.05.2002 до 16.07.2019 року проходив військову службу у НОМЕР_1 Головному військовому представництві Міністерства оборони України на посаді провідного інженера. Згідно спільної директиви Міністра оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 25.04.2019 року № Д-322/1/ЗДСК НОМЕР_1 Головне військове представництво Міністерства оборони України було розформоване. 
На підставі наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 16.07.2019 року № 166 позивача звільнено від займаної посади провідного інженера 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України та призначено для подальшого проходження служби до 85 військового представництва Міністерства оборони України, з послідуючим виключенням зі списків 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України.
На підставі наказу директора Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України від 16.07.2019 року № 166 позивача звільнено від займаної посади провідного інженера 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України та призначено для подальшого проходження служби до 85 військового представництва Міністерства оборони України, з послідуючим виключенням зі списків 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України
З 16.07.2019 року позивач проходить подальшу військову службу у 85 військовому представництві Міністерства оборони України.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що 4104 Головне військове представництво Міністерства оборони України (далі - 4104 ГВП МОУ) мало правовий статус - без права юридичної особи, було відокремленим підрозділом (представництвом) Управління військових представництв Міністерства оборони України та безпосередньо виконувало його окремі доручення. Згідно визначеної структури Управління військових представництв Міністерства оборони України перебуває у структурі апарату Міністерства оборони  України, відповідно НОМЕР_1 ГВП МОУ перебувало безпосередньо у структурі апарату Міністерства оборони України та виконувало його доручення (додаток № 6). За організаційно-штатною структурою НОМЕР_1 ГВП МОУ було окремою військовою установою, начальник якої був наділений певними повноваженнями. У структурі НОМЕР_1 ГВП МОУ був відсутній відділ фінансового забезпечення. За розпорядженням начальника Генерального Штабу Збройних Сил України 4104 ГВП МОУ було встановлено на грошове забезпечення до відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Правовідносини між НОМЕР_1 ГВП МОУ та відділом фінансового забезпечення ХОВК ґрунтувалися на підставі Інструкції про тимчасовий порядок фінансового планування, фінансування, витрачання та використання коштів за кошторисом Міністерства оборони України від 20 червня 2000 р. викладену в Збірнику вказівок № 9 Головного фінансового управління Міністерства оборони України. Відповідно на начальника НОМЕР_1 ГВП МОУ було покладено обов`язок встановлювати вид та розмір передбачених видів грошового забезпечення підпорядкованим йому військовослужбовцям, а на відділ фінансового забезпечення ХОВК - проводити виплату на підставі зазначених наказів начальника 4104 ГВП МОУ.
27.12.2018 року Міністром оборони України було видано окреме доручення №2704/з/420, згідно якого за підсумками 2018 року відповідно до ст. 15,23,27 Дисциплінарного статуту ЗС України та ст.51 Бюджетного кодексу України дозволено заохотити одноразово премією військовослужбовців: в грудні 2018 року апарату Міністерства оборони України та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення; у січні 2019 року - установ, які виконують окремі доручення апарату Міністерства оборони та Генерального штабу в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення за грудень 2018 року.
На виконання окремого доручення Міністра оборони України від 27.12.2018 року №2704/з/420 начальником 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України 24.01.2019 було видано наказ №10, яким визначено виплатити премію військовослужбовцям НОМЕР_1 ГВП МОУ в розмірах, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення у грудні 2018 року, зокрема майору ОСОБА_1 , провідному інженеру.
Матеріали справи свідчать, що 25.02.2020 року позивач з рапортами звернувся до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 про виплату  заборгованості – премію у розмірі грошового забезпечення за грудень 2018 року, яка призначена  відповідно до наказу начальника 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року №10 під час проходження ним військової служби у НОМЕР_1 ГПВ МОУ.
Як вказано позивачем у позовній заяві та вбачається з відзиву відповідача, відповіді на вказані рапорти отримано не було, як і не було виплачено заборгованість.
Вважаючи  зазначену  бездіяльність  відповідача протиправною та  такою, що порушує права позивача, останній звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується НОМЕР_1 Головне військове представництво Міністерства оборони України, коштів на преміювання, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки для виплати премії військовослужбовцям у вказаний період. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011), який встановлює єдину систему соціального захисту військовослужбовців, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
За змістом ст.9 Закону №2011 встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається МО України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам унормований Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженою наказом МО України від 11.06.2008 № 260 (далі - Інструкція №260).
Згідно з пунктом 1.2 Інструкції №260 грошове забезпечення військовослужбовців визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За змістом п. 31.1 Інструкції №260 передбачено, що командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право преміювати осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, за їх особистий внесок у загальні результати служби. Командир військової частини має право позбавляти військовослужбовців премії повністю або частково.
Відповідно до п. 31.7 Інструкції №260 рішення про виплату премії, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі оформлюється наказом командира військової частини на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії підлеглим військовослужбовцям. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.
Згідно з ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування визначено Законом України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” №551-XIV (далі – Закон №551)
Згідно п.15 Закону України “Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України” №551-XIV, до військовослужбовців застосовуються такі заохочення: а) схвалення; б) подяка; в) додаткове звільнення з розташування військової частини або корабля на берег поза чергою (для військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); г) повідомлення батькам або колективу за місцем роботи чи навчання військовослужбовця до призову (вступу) на військову службу про зразкове виконання ним військового обов`язку та отримані заохочення; ґ) додаткова відпустка строком до 5 діб (для військовослужбовців строкової військової служби); д) грамота; е) цінний подарунок; є) грошова премія; ж) занесення прізвища військовослужбовця до Книги пошани військової частини (корабля); з) дострокове присвоєння чергового військового звання; и) почесні нагрудні знаки; і) відомчі заохочувальні відзнаки.
Водночас колегія суддів зазначає, що відповідно до визначеної структури Управління військових представництв Міністерства оборони України перебуває у структурі апарату Міністерства оборони України, відповідно, 4104 ГВП МОУ перебуває безпосередньо у структурі апарату Міністерства оборони України та виконує його доручення.
За організаційно-штатною структурою 4104 ГВП МОУ є окремою військовою установою, начальник якої наділений певними повноваженнями.
У структурі 4104 ГВП МОУ відсутній відділ фінансового забезпечення.
За розпорядженням начальника Генерального Штабу Збройних Сил України 4104 ГВП МОУ встановлено на грошове забезпечення до відділу фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Правовідносини між НОМЕР_1 ГВП МОУ та ХОВК ґрунтуються на нормах Інструкції про тимчасовий порядок фінансового планування, фінансування, витрачання та використання коштів за кошторисом Міністерства оборони України від 20 червня 2000 року, викладену в Збірнику вказівок № 9 Головного фінансового управління Міністерства оборони України.
Відповідно, на начальника НОМЕР_1 ГВП МОУ покладено обов`язок встановлювати вид та розмір передбачених видів грошового забезпечення підпорядкованим йому військовослужбовцям, а на відділ фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 - проводити виплату на підставі зазначених наказів начальника НОМЕР_1 ГВП МОУ.
Отже, обов`язок щодо виплати грошового забезпечення покладений саме на Харківський обласний військовий комісаріат.
З матеріалів справи вбачається, що п. 1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від №10 наказано виплатити премію військовослужбовцям НОМЕР_1 ГВП МОУ в розмірах, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення у грудні 2018 року, зокрема майору ОСОБА_1 , провідному інженеру.
Як встановлено в ході розгляду справи, зазначений наказ є чинним та протягом встановленого строку безпідставно відділом фінансового забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_1 не реалізований.
Доказів того, що позивач притягався до адміністративної або до дисциплінарної відповідальності відповідачем не надано, також відсутні накази про зменшення розміру премії на підставі поданих за командою в кінці місяця клопотань безпосередніх командирів (начальників) про виплату (позбавлення повністю або частково) премії позивача, відсутні також рапорти з клопотанням про позбавлення премії (повністю або частково) позивача із зазначенням конкретних причин, які стали підставою для цього.
Посилання відповідача на те, що фінансування виплати грошового забезпечення військовослужбовцям військових представництв проводиться лише в межах щомісячного грошового забезпечення без врахування додаткових заохочувальних виплат, колегія суддів вважає необґрунтованими та зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі “Кечко проти України” Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява №63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
З урахуванням викладеного вище, обмежене фінансування не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування премії, що є предметом спору у даній справі.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Тобто, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 825/874/17.
Проте, відповідачем не надано жодних доказів в підтвердження факту відсутності в бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується 4104 Головне військове представництво Міністерства оборони України, коштів на преміювання, і як наслідок не надходження відповідних фінансових асигнувань на рахунки для виплати премії військовослужбовцям у вказаний період.
На підставі аналізу наведених правових положень колегія суддів вважає необґрунтованими посилання на відсутність коштів на виплату премій, оскільки остання, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Також, колегія суддів, звертає увагу на те, що ч.1 ст.10 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожному гарантовано право на свободу вираження поглядів та одержання інформації.
Зокрема, у рішенні Європейського Суду у справі "Леандер проти Швеції" від 26 березня 1987 року, серія А, № 116, § 74) зазначено, що свобода отримувати інформацію, про яку йдеться в пункті 2 статті 10 Конвенції, стосується передусім доступу до загальних джерел інформації і її основним призначенням є заборонити державі встановлювати будь-якій особі обмеження одержувати інформацію, яку інші особи бажають або можуть бажати повідомити цій особі.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправну бездіяльність Харківського обласного військового комісаріату щодо не виплати відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10 премії позивачу на день виключення його зі списків особового складу 4104 Головного військового представництва Міністерства оборони України, та як наслідок наявність підстав для зобов`язання Харківського обласного військового комісаріату нарахувати та виплатити позивачу премію відповідно до п.1 наказу начальника НОМЕР_1 Головного військового представництва Міністерства оборони України від 24.01.2019 року № 10.
Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.
Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Колегія суддів вважає, що рішення Харківскього окружного адміністративного суду від 03.06.2020 року по справі № 520/4106/2020 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 по справі № 520/4106/2020 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	(підпис)	З.О. Кононенко 	
Судді	(підпис)  (підпис) 	О.М. Мінаєва    О.І. Сіренко