П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

08 грудня 2020 р. Категорія 106030000	м.Одеса	Справа № 400/2661/20	
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.
час і місце ухвалення: письмове провадження, 
м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача:  Семенюка Г.В.
суддів: Домусчі С.Д. ,  Шляхтицького О.І. 

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року по справі № 400/2661/20 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

          Позивач, звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі  - відповідач) про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року) з 20.10.2018 року по день фактичного розрахунку - 28.04.2020 року, мотивуючи його тим, що на момент звільнення позивачу не була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення. На виконання рішення суду індексація була перерахована та виплачена позивачу лише 28.04.2020. Оскільки сума індексації  не була виплачена позивачу в день звільнення (20.10.2018), відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.
          Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року) за період з 20.10.2018 по день фактичного розрахунку - 28.04.2020.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України за наявності у цій справі спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум є безпідставними.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:
Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних силах України у період з 1986 року по 2018 рік.
          Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) № 466 від 29.08.2018 позивача звільнено з військової служби у запас, відповідно до частини  шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", на підставі пункту "б" (за станом здоров`я).
          Наказом командира  військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20.10.2018 № 258, позивача було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та  направлено на військовий облік до Корабельного РВК м. Миколаєва.
          При звільненні з військової служби позивачу не була нарахована індексація грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
          Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом (справа № 400/3213/18). 
          Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року по справі № 400/3213/18 позов ОСОБА_1 до Військової частини   НОМЕР_1 задоволено частково. 
          На виконання судового рішення по справі № 400/3213/18, яке набрало законної сили 06.08.2019 року, відповідачем проведено нарахування та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в сумі 4503,23 грн. 
           ОСОБА_1 не погоджуючись з правомірністю дій військової частини НОМЕР_1 щодо врахування базового місяця для проведення індексації - січень 2016 року, звернувся з позовом до суду, в якому зазначає, що базовим місяцем має бути січень 2014 року (№ 400/4114/19).
          Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 06.02.2020 року по справі № 400/4114/19 в задоволенні позову відмовлено.
        Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2020 р. по справі № 400/4114/19, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок нарахованої позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, враховуючи базовим місяцем січень 2014 року та  виплатити на користь позивача різницю між перерахованою індексацією грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року, враховуючи базовий місяць - січень 2014 року, та вже виплаченою сумою індексації за цей період.
      На виконання вказаної постанови від 31.03.2020 р., позивачу 28.04.2020 року була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення в період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року в розмірі 35 762, 35 грн.
          У зв`язку з невиплатою вказаної суми індексації у день його звільнення з військової служби, тобто 20.10.2018, позивач звернувся до суду з даним позовом.
          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зважаючи на не проведення 20.10.2018 року остаточного розрахунку при звільненні позивача зі Збройних Сил України, ефективним способом захисту порушеного права позивача буде стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні за період з 20.10.2018 по 28.04.2020.
П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією  та законами України.
          Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
          Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
          Відповідно до частин 1 - 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
          Водночас, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врегульовано приписами Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України).
          При цьому, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
          Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
          Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 КЗпП України.
          Так, у статті 116 КЗпП України йдеться про те, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
          Водночас, статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Відтак, вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні, в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Як встановлено судом першої інстанції, в день звільнення позивача (20.10.2018 року), належна останньому сума індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем проведено 28.04.2020 року. Отже, відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати позивачеві середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Посилання апелянта щодо непоширення на спірні правовідносини положень Кодексу законів про працю України суд оцінює критично з огляду на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а приписи трудового законодавства застосовуються в тому випадку, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
          Слід зауважити, що положення трудового законодавства (в тому числі й Кодексу законів про працю України) не поширюються на правовідносини, що виникають при визначенні норм оплати грошового забезпечення військовослужбовців, порядку такого грошового забезпечення, оскільки такі врегульовані спеціальним законодавством. Разом із тим, спеціальне законодавство, яким визначено порядок, умови, склад, розміри грошового забезпечення військовослужбовців, не врегульовує відносини, що пов`язані із затримкою розрахунку при звільненні (припинення контракту про проходження військової служби) військовослужбовців з лав Збройних Сил України, відповідальності за затримку розрахунку при такому звільненні. Відтак, в такому разі застосуванню підлягають положення Кодексу законів про працю України.
          Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що зважаючи на не проведення 20.10.2018 року остаточного розрахунку при звільненні позивача зі Збройних Сил України, ефективним способом захисту порушеного права позивача буде стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні за період з 20.10.2018 по 28.04.2020.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Одночасно, слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6  ст.12 КАС України  дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п. 2 ч. 5  ст. 328 цього Кодексу  судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року по справі № 400/2661/20, - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідача 	 	Семенюк Г.В.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Шляхтицький О.І.