05.10.20
22-ц/812/1662/20
Єдиний унікальний номер судової справи 490/1668/20
Номер провадження 22-ц/812/1662/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

05 жовтня 2020 року                                        місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Самчишиної Н.В., Ямкової О.О.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М., 

за участю: представника заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Центральним районним судом міста Миколаєва 11 серпня 2020 року, під головуванням судді Черенкової Н.П., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про компенсацію витрат на правову допомогу, заінтересована особа - ОСОБА_3 ,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про компенсацію здійсненних витрат на правову допомогу, пов`язаних з розглядом цивільної справи внаслідок необґрунтованих дій  ОСОБА_3 .
Дана заява обґрунтована тим, що 19 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 30 вересня 2016 року Ткаченко Ю.Г. , державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області.
Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2016 року відкрито провадження у справі.
Наступною ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 червня 2019 року вищевказаний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.
Разом з тим, під час розгляду вказаної справи ОСОБА_1 для захисту своїх інтересів, як відповідачем у справі, було витрачено на правову допомогу кошти в загальному розмірі 8 000 грн.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути понесені нею витрати на правову допомогу у розмірі 8 000 грн. з ОСОБА_3 на підставі ч.ч.3-5 ст.142 ЦПК України.
Одночасно зі вказаною заявою ОСОБА_1 подано до суду заяву, в якій остання, посилаючись на ст.217 ЦПК України, просила поновити пропущений строк на подання заяви про компенсацію витрат на правову допомогу. 
Вказана заява мотивована тим, що 12 серпня 2019 року заявником було подано позов до ОСОБА_3 про стягнення матеріальних збитків та лише рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 січня 2020 року у задоволені вказано позову відмовлено та роз`яснено що вказане питання має розглядатись в межах цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири. 
Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 залишено без руху. Заявнику надано строк для надання доказів (або посилання на них) у підтвердження поважності причин пропуску строку на звернення до суду із заявою про стягнення витрат на правову допомогу, а також надання доказів у підтвердження зловживання стороною чи її представником процесуальними правами.
На виконання вказаної ухвали у червні 2020 року ОСОБА_1 надала заяву з усуненими недоліками.
Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 червня 2020 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 .
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно ч.6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини 9 статті 141 цього Кодексу.
Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Правовий аналіз вказаних положень свідчить, що звертаючись до суду із заявою про компенсацію судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. 
Під зловживанням процесуальними правами законом, у ст.44 ЦПК України, визначено наступне.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. В залежності від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
В свою чергу процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони.
Як вбачається з роз`яснень, викладених в п.38 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 районний суд посилався на те, що вказаний в ч.6 ст.142 ЦПК України п`ятнадцятиденний строк є преклюзивним, поновленню не підлягає, так як є перепоною для виникнення суб`єктивного права. 
Колегія суддів з таким висновком не погоджується, з огляду на наступне. 
Так, згідно ст.126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Між тим, відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України  суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
За такого, оскільки ЦПК України не містить посилання на неможливість поновлення строку для подання заяви про вирішення питання про розподіл судових витрат, то, за умови поважності причин пропуску такого строку, він може бути поновлений судом на підставі ст.127 ЦПК України.
Районний суд зазначених норм не врахував, та помилково дійшов висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.
При цьому, заява про стягнення судових витрат разом із заявою про поновлення пропущеного процесуального строку по суті судом першої інстанції не розглядались, а тому апеляційний суд позбавлений можливості вирішити вказане питання на стадії апеляційного перегляду.
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставою для її скасування з поверненням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
При цьому, під час розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції повинен дати оцінку доводам останньої щодо поважності причин пропуску строку на звернення із заявою про компенсацію судових витрат та доводам щодо необґрунтованих дій позивача та понесення у зв`язку з цим заявником судових витрат, а також встановити наявність чи відсутність підстав для задоволення заяви про компенсацію таких судових витрат.
Керуючись ст.ст.367,374,379,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 серпня 2020 року - скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                        Н.В. Самчишина

                                                               О.О. Ямкова

Повний текст судового рішення 
складено 06 жовтня 2020 року