ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

07 жовтня 2020 року
м. Харків

справа № 619/4901/19
провадження № 22-ц/818/3745/20

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів - Маміної О.В., Кругової С.С.,
за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:
позивач :  ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
треті особи: Департамент служби у справах дітей Харківської міськради, Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визначення місця проживання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування дитини із батьком» та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про визначення місця проживання дитини», треті особи: Департамент служби у справах дітей Харківської міськради, Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області, з апеляційною скаргою  ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_3 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року, постановлену у складі судді Кононіхіної Н.Ю., в залі суду в місті Дергачі, 

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 до суду надійшла основна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визначення місця проживання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування дитини із батьком»;

26.02.2020 до суду надійшла заява про уточнення основних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про визначення місця проживання дитини та визначення способу участі у вихованні дитини та спілкування дитини із батьком», однак в підготовчому засіданні позивач відмовилась від уточненої основної позовної заяви, суд прийняв таку відмову.

29.01.2020 до суду звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_1 «про визначення місця проживання дитини», третя особа: Департамент служби у справах дітей Харківської міськради, Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області.

12.03.2020 до суду надійшла заява про зміну предмету зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа є Департамент служби у справах дітей Харківської міськради, Служба у справах дітей Дергачівської районної державної адміністрації Харківської області. Ухвалою Дергачівського райсуду Харківської області від 12.03.2020 зустрічний позов із зміненим предметом був долучений до матеріалів справи.

У травні 2020 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив заборонити ОСОБА_1 або третім особам вивозити за кордон ОСОБА_4 , без нотаріальної згоди ОСОБА_2 ; заборонити ОСОБА_1 або третім особам змінювати фактичне місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішенням суду по справі №619/4901/19 законної сили без письмової згоди ОСОБА_2 ; встановити зустрічі ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , п`ять разів на тиждень, а саме: кожного понеділка, вівторка та четверга у період часу з 16.00 год. до 21.00 год. та з 19.00 год. кожної п`ятниці до 20.00 год. кожної суботи із ночівлею за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , а також кожний день народження дитини у період часу з 13.00 год. до 20.00 год. без участі ОСОБА_1 та обмежень місць прогулянок для налагодження психоемоційного зв`язку між батьком та донькою; зобов`язати ОСОБА_1 , не чинити опір ОСОБА_2 , у спілкуванні з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та попереджати його про можливість та причини зміни зустрічей з донькою; встановити час спільного проведення відпочинку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , та членами його сім`ї без присутності ОСОБА_1 , для оздоровлення дитини в межах території України кожного року протягом 15 днів, починаючи з 15 липня кожного року.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року у задоволенні заяви про забезпечення позову - відмовлено.
В апеляційній скарзі представник відповідача просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвали нову постанову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм  процесуального права. Вказує, що оскаржувану ухвалу було постановлено на підставі припущень, які були наведені ОСОБА_1 у її відзиві на заяву про забезпечення позову, та наданих нею неналежних, недопустимих, недостовірних та недостатніх доказів. Також судом першої інстанції не було надано оцінки підставам та доказам, які були надані заявником на їх підтвердження, не наведено жодного мотиву не прийняття їх або визнання їх окремо чи в цілому неналежними та недопустимими. Під час розгляду заяви про забезпечення позову судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права (ст. 33 Конституції України, ст. 13 Загальної декларації прав людини, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), порушено норми матеріального права (ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України) та процесуального права (п. 44 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007 року, ст. 2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. ст. 77-83, 89, 263 ЦПК України), а отже відповідно до ч. 2 ст. 263 ЦПК України оскаржувагна ухвала є незаконною.
У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні клопотання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що подана представником відповідача заява не є вмотивованою, у ній не вказані об`єктивні обставини та (або) припущення щодо обставин, що мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, тобто вказують на те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та, що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Під час оцінки такої співмірності необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленим вимогам, необхідність вжиття забезпечувальних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні бути реалізовані лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом заявленого ОСОБА_1 позову є вимоги про визначення місця проживання дитини та визначення способу участі у вихованні та спілкуванні дитини з батьком. Вимогами зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 є визначення місця проживання дитини.

Колегія суддів вважає, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не доведено наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_1 або третім особам вивозити за кордон ОСОБА_4 , без нотаріальної згоди ОСОБА_2 ; заборони ОСОБА_1 або третім особам змінювати фактичне місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішенням суду по справі №619/4901/19 законної сили без письмової згоди ОСОБА_2 ; встановлення зустрічі ОСОБА_2 з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , п`ять разів на тиждень, а саме: кожного понеділка, вівторка та четверга у період часу з 16.00 год. до 21.00 год. та з 19.00 год. кожної п`ятниці до 20.00 год. кожної суботи із ночівлею за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 , а також кожний день народження дитини у період часу з 13.00 год. до 20.00 год. без участі ОСОБА_1 та обмежень місць прогулянок для налагодження психоемоційного зв`язку між батьком та донькою; зобов`язання ОСОБА_1 , не чинити опір ОСОБА_2 , у спілкуванні з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та попереджати його про можливість та причини зміни зустрічей з донькою; встановити спільного проведення відпочинку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_2 , та членами його сім`ї без присутності ОСОБА_1 , для оздоровлення дитини в межах території України кожного року протягом 15 днів, починаючи з 15 липня кожного року.

Оскільки подана позивачем заява не містить обґрунтованих посилань, а матеріали заяви - відповідних доказів, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що заходи забезпечення позову, які позивач за зустрічним позовом просить застосувати до ОСОБА_1 будуть фактично вирішенням спору по суті.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 379, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий -                                                                     Н.П. Пилипчук 

Судді -                                                                        С.С. Кругова         

                                                                О.В. Маміна