ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7279/20 Справа № 205/4025/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – Городничої В.С.,
суддів – Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю., 
       за участю секретаря — Кравченка Р.В.,

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1   на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд: визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати автомобіль «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділивши ОСОБА_2 4/5, а ОСОБА_1 1/5 частини вищевказаної квартири; поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділивши ОСОБА_2 вищевказаний автомобіль; визнати за ОСОБА_2 право власності на 4/5 частини квартири АДРЕСА_1 , а також на автомобіль «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 .
Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що подружжям під час шлюбу придбано вищевказане майно, проте ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з грудня 2016 року разом не проживають, діти сторін проживають з позивачем та знаходяться на його утриманні, відповідач матеріальну допомогу не надає, в матеріальному утриманні спільного майна участі не приймає, а відтак на думку позивача він має право на збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. 
У жовтні 2019р. ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним позовом, у якому просила суд: визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/30 частку квартири, розташованої в АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 253900,00 грн. отриманих ним від неї до подання позову; визнати за ОСОБА_1 право власності на 29/30 часток в квартирі, розташованої в АДРЕСА_2 .
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що під час купівлі подружжям спірної квартири їм не вистачало коштів та ОСОБА_1 звернулась до матері за допомогою, після чого остання надала подружжю кошти у розмірі 20000,00 доларів США, а відтак ОСОБА_1 має право на переважну частку в спільному сумісному майні подружжя. Окрім того в 2016 році ОСОБА_1 перерахувала на картку ОСОБА_2 кошти у розмірі 253900,00 грн., в якості викупу його частки в спірній квартирі. Таким чином, враховуючи вартість квартири, вартість автомобіля, у разі залишення його ОСОБА_2 , та отримані останнім кошти, ОСОБА_1 вважає, що його частка в спірній квартирі складатиме 1/30.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_2 – задоволено частково. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано автомобіль «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виділивши ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 автомобіль «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 92.8 кв.м., житловою 50,7 кв.м., що складається: з 1-коридор; 2-кладова;. 4-санвузол; 5-житлова кімната; 6-кладова; 7-кухня; 8-кладова; 9-сходи; 10-коридор; 11-санвузол; 12-, 13, 14-житлові кімнати; I, II-лоджії. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІПН: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_4 грошову компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 у розмірі 66 152, 50 грн. В задоволенні позову в іншій частині-відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 , ІПН: НОМЕР_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 92.8 кв.м., житловою 50,7 кв.м., що складається: з 1-коридор; 2- кладова;. 4-санвузол; 5-житлова кімната; 6- кладова; 7-кухня; 8- кладова; 9-сходи; 10-коридор; 11-санвузол; 12-, 13, 14-житлові кімнати; I, II-лоджії. В задоволенні позову в іншій частині — відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням суду в частині, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволених позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та на неправильне застосування норм матеріального права.
ОСОБА_2 відповідно до ст. 360 ЦПК України подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині — без змін, посилаючись на незаконність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині– залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що  17.01.1998р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради міста Дніпропетровська, актовий запис № 15.
Відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 26.04.2012р., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .
Згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13.12.2006р. № НОМЕР_5 ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Факт того, що вищевказане майно придбано під час шлюбу учасниками справи не заперечувалося.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , суд першої інстанції посилався на те, що частки в спірному майні подружжя є рівними.
Крім того, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_1 в зустрічному позові фактично не заперечувала проти визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль марки «Hyundai Getz», 2006 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог щодо збільшення частки ОСОБА_2 у спільному майні подружжя, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_2 не надано суду доказів навмисно ухилення ОСОБА_1 від участі в утриманні спільного майна подружжя, а також в матеріальному утриманні дітей.
Відмовляючи в частині задоволення позовних вимог щодо збільшення частки ОСОБА_1 в майні подружжя, суд першої інстанції посилався на відсутність правових підстав для збільшення такої частки, з підстав надання її матір`ю 20 000,00 доларів США, та перерахунку на картку ОСОБА_2 253 900,00 грн., оскільки такі кошти були отримані та використані в інтересах сім`ї. 
Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував до маси спільного майна подружжя 253900 грн., які є на думку апелянта її особистими коштами; суд помилково не врахував внесення особистих коштів у розмірі 20000,00 доларів США при придбанні квартири. 
Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з огляду на наступне.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно до документів, наданих ОСОБА_1 (рух коштів по рахунку ОСОБА_1 ), вбачається, що за своїм страховим договором вона отримала 219527 грн. 29 коп., на картку ОСОБА_2 перерахувала 253900 грн. та 34372 грн. 71 коп. вона отримала зі страхових договорів неповнолітніх дітей.
Фактично, вказані кошти були спільною сумісною власністю подружжя, перерахування проводилось в час, коли подружжя проживало однією сім`єю. Доказів того, що ОСОБА_1 перерахувала 253900 грн. на картку ОСОБА_2 в якості викупу частки ОСОБА_2 в спільному сумісному майні подружжя до суду не надано, як і не надано доказів того, що вказана сума є особистими коштами ОСОБА_1 .
Твердження ОСОБА_1 щодо визначення грошових коштів отриманих від страхової компанії, як особистого майна ОСОБА_1 , є безпідставними та жодним чином не доведеним.
Відповідно до ч.5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них.
Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 сама зазначила, що страхові платежі сплачувала її мати, а відтак страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що не були особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Безпідставними є посилання апелянта на внесення ОСОБА_1 особистих коштів при придбанні квартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Здійснення права спільної сумісної власності врегульовано статтею 63 СК України, відповідно до якої дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Як роз`яснено в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) - вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Згідно пояснень свідка ОСОБА_5 встановлено, що дійсно вона надала подружжю кошти на купівлю квартири АДРЕСА_1 , в розмірі 20000,00 доларів США.
Однак, враховуючи те, що вказані кошти не були подаровані особисто ОСОБА_1 , а використані в інтересах сім`ї, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі кошти є спільним сумісним майном подружжя.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в оскаржуваній частині в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.
А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 –залишити без задоволення. 
Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 26 травня 2020 року в оскаржуваній частині –залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: В.С.Городнича 

Судді: О.В.Лаченкова 

М.Ю.Петешенкова