ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«27» жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 620/500/19-ц

провадження № 22ц/818/4035/20

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Кругової С.С., Хорошевського О.М., 
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивачка –  ОСОБА_1 , представниця позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія», представниця відповідача – Пакіна А.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 28 травня 2020 року в складі судді Яценка Є.І.
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про визнання правочинів недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до Державного акту на право приватної власності серії ІІІ-ХР № 063866, виданого 15 липня 2002 року Зачепилівською районною державною адміністрацією Харківської області він є власником земельної ділянки площею 4,92 га, кадастровий номер 6322281000:04:000:0135, розташованої в межах Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Зазначив, що в березні 2019 року товариством на його запит надано копію примірника додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки № 9 від 25 жовтня 2006 року, укладеного між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та зареєстрованого 16 серпня 2007 року за № 0401869400006 у Зачепилівському районному відділі ХРФ ДП «Центр ДЗК», в якому зазначено строк дії договору оренди земельної ділянки терміном до 16 серпня 2027 року.

Вказав, що підпис в графі «орендодавець» від його імені йому не належить, договір оренди земельної частки (паю) № 9, до якого внесені зміни до умов договору від 25 жовтня 2005 року він не підписував.

Посилався на те, що його волевиявлення щодо укладення договору оренди № 9 від 25 жовтня 2006 року та додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки № 9 від 15 лютого 2011 року не було. Сторонніх осіб він не уповноважував на підписання спірних договорів, що свідчить про їх недійсність.

Зазначив, що діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий сад» 29 травня 2019 року припинено, а його правонаступником є Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія».

Просив визнати договір оренди земельної частки (паю) № 9 від 25 жовтня 2006 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 та додаткову угоду від 15 лютого 2011 року до договору оренди земельної ділянки № 9, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 від 25 жовтня 2006 року, зареєстрованого 16 серпня 2007 року за № 040769400006 у Зачепилівському районному відділі ХРФ ДП «Центр ДЗК» про передачу у користування на умовах оренди земельної ділянки площею 4,92 га, кадастровий номер 6322281000:04:000:0135, розташованої в межах Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить йому на праві власності – недійсними.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 28 травня 2020 року позов ОСОБА_1 – задоволено, визнано недійсними договір оренди земельної частки (паю) № 9 від 25 жовтня 2006 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 та додаткову угоду від 15 лютого 2011 року до договору оренди земельної ділянки № 9, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 від 25 жовтня 2006 року та зареєстрованого 16 серпня 2007 року за № НОМЕР_1 у Зачепилівському районному відділі ХРФ ДП «Центр ДЗК» про передачу у користування на умовах оренди земельної ділянки площею 4,92 га, кадастровий номер 6322281000:04:000:0135, розташованої в межах Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належить ОСОБА_1 на праві власності; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» Красноградського району Харківської області на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати, а саме: сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн та витрати по проведенню експертизи в сумі 6 280,00 грн, а всього стягнуто 7 048,40 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що орендна плата за договором оренди земельної частки (паю) та додатковою угодою до нього орендодавцю виплачена в повному обсязі та у встановлені договором строки, заборгованість відсутня, будь-яких порушень вимог договору та додаткової угоди до нього, а також порушень вимог законодавства, орендарем при використанні земельної ділянки не було. Земельна ділянка використовувалась виключно за цільовим призначенням. За весь час оренди земельної ділянки скарг не надходило. При виплаті орендної плати товариством нараховувались та сплачувались в повному обсязі податки до бюджету, що свідчить про обізнаність позивача щодо використання товариством на умовах оренди земельної ділянки, що йому належить, про фактичне добровільне прийняття ним умов договору оренди та додаткової угоди до нього та про добровільне волевиявлення на використання підприємством зазначеної вище земельної ділянки на умовах договору оренди; Вказав, що судово-експертні дослідження додаткової угоди від 15 лютого 2011 року не проводились. Зазначив, що про наявність договору оренди позивачу було відомо раніше ніж вказано ним в позові, а саме з часу укладення договору оренди, оскільки у 2006 році він особисто надавав товариству свої паспортні дані, ІПН та державний акт, також про обізнаність свідчить факт підписання позивачем платіжних документів товариства по отриманню орендної плати за надання в оренду земельної ділянки та іншими документами.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

23 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» надійшли письмові пояснення, в яких представниця відповідача посилалася на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року щодо того, що в правовідносинах, які виникли між сторонами, визнання договору недійсним є не ефективним способом захисту. Цією постановою Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, який викладено в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6- 48 цс 15 щодо того, що правочин, який не вчинено, не підлягає визнанню недійсним. Вважала, що оскільки позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 27 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представниць сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю та відсутністю сторін. 

Заяв про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило. 

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки договір оренди підписано не орендодавцем, а іншою особою, він є недійсним. 

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1  на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІІІ-ХР № 063866 від 15 липня 2002 року та розпорядження Зачепилівської районної державної адміністрації від 29 травня 2002 року № 90 належить земельна ділянка площею 4,92 га в межах згідно з планом, кадастровий номер 6322281000:04:000:0135, що розташована на території Забаринської сільської ради. Землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Акт зареєстровано в Книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю за № 298 (а. с.14).

25 жовтня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної частки (паю) № 9, відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку пай площею 4,92 га, кадастровий номер 6322281000:04:000:0135, сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Забаринської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, відповідно до кадастрового плану (схеми), що додається.

Розділом 3 цього договору передбачено, що договір укладено сторонами терміном на 5 років, починаючи з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку, на який укладено цей договір, орендар, що належно виконував обов`язки відповідно до умов договору, має переважне право на поновлення договору на новий термін з орендодавцем. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити про це другу сторону щодо бажання продовжити дію договору на новий термін, не пізніше ніж за 3 місяці до його закінчення. У разі поновлення договору на новий термін, його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору, то за відсутності письмових заперечень орендодавця, протягом одного місяця після закінчення строку дії договору, він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені цим договором. Про намір відмовитися від подальшої передачі в оренду орендарю земельної ділянки, якщо такий намір він має, орендодавець в обов`язковому порядку в письмовій формі повинен повідомити про це орендаря у термін до 31 грудня останнього року оренди. Якщо заява про намір відмовитися від подальшої передачі в оренду земельної ділянки від орендодавця орендарю не надійшла до 31 грудня останнього року оренди, дія цього договору продовжується на наступні 5 років.

Відповідно до розділу 14 цього договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв`язується у судовому порядку. Сторони не мають права відмовитись від виконання умов цього договору в односторонньому порядку. Дія договору припиняється у разі: закінчення його строку; придбання земельної ділянки у власність; рішення суду; несплата орендної плати в установлений цим договором термін; примусового викупу (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільних потреб у порядку встановленому законами України; ліквідації юридичної особи-орендаря. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом; перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізації юридичної особи-орендаря – є підставою для зміни або розірвання договору.

Вказаний договір зареєстровано у ЗВР ХРФ ДП «ДЗК» за № 040769400006, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 серпня 2007 року (а.с.17-20, 58-62).

16 серпня 2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 склали акт передачі-прийому земельної ділянки згідно з договором оренди земельної частки (паю) № 9 (а.с.20 зворот, 63).

15 лютого 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки № 9, укладеного сторонами 25 жовтня 2006 року та зареєстрованого 16 серпня 2007 року за № 040869400006 у Зачепилівському районному відділі ХРФ ДП «Центр ДЗК», яким змінили умови договору оренди, зокрема, збільшили строк орендної плати та виклали у наступній редакції пункт 3.1 «Строк дії договору продовжити терміном на 15 років з моменту державної реєстрації».

Дана угода зареєстрована у Зачепилівському районному відділі Держкомзему у Харківській області від 05 грудня 2011 року за № 632228104001081 (а.с.11, 56-57).

05 грудня 2011 року сторонами складено акт визначення меж земельної ділянки в натурі (а.с.12).

Аналогічна інформація про вказані договори міститься і в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 63537573 від 15 липня 2016 року (а.с.22-23).

Товариством з обмеженою відповідальністю «Надія» надано копії відомостей про виплату орендної плати ОСОБА_1 за період з 2013 року по 2016 рік, видаткові касові ордери за період з 2017 року по 2018 рік та список згрупованих поштових відправлень за 2019 рік (а.с.31-45).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 07 червня 2019 року № 1005420464 Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий сад» (а.с.46-55).

Як вбачається з довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» № 14/1 від 14 серпня 2019 року ОСОБА_1 згідно договору оренди земельної частки (паю) № 9 від 25 жовтня 2006 року та додаткової угоди № б/н від 15 лютого 2011 року була нараховано орендна плата в 2013 році в розмірі 6191,50 грн, виплачено - 5261,77 грн, в 2014 році нараховано – 6191,50 грн виплачено - 5262,77 грн, в 2015 році нараховано – 7733,64 грн, виплачено - 6457,60 грн, в 2016 році нараховано - 9279,56 грн, виплачено - 7470,05 грн, в 2017 році нараховано - 18633,54 грн виплачено - 15 000,00 грн, в 2018 році нараховано - 18 633,54 грн виплачено - 15 000,00 грн (а.с.64).

Із висновку експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 19505 за цивільною справою № 620/500/19-ц, складеного 26 листопада 2019 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса вбачається, що підписи від імені ОСОБА_1 в: договорі № 9 оренди земельної частки (паю) від 25 жовтня 2006 року розташований у графі «орендодавець», в рядку «(підпис)», акті передачі-прийому земельної ділянки від 16 серпня 2007 року згідно з договором оренди земельної частки (паю) № 9, розташований у графі «земельну ділянку передав:», в рядку «(підпис)», виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с.104-106).
До суду апеляційної інстанції Товариство з обмеженою відповідальністю «Надія» разом із апеляційною скаргою надав копії розписок від ОСОБА_1 від 24 листопада 2017 року та 11 грудня 2018 року, в яких останній не має ніяких претензій за попередні 2008-2018 роки до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий сад» щодо умов договору оренди та розрахунків за оренду землі (а.с.150,151).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, визнаючи недійсними договір оренди земельної частки (паю) № 9 від 25 жовтня 2006 року та додаткової угоди від 15 лютого 2011 року до договору оренди земельної частки (паю) № 9 від 25 жовтня 2006 року, суд першої інстанції виходив із невідповідності вимогам закону договору оренди земельної частки (паю) та додаткової угоди до договору оренди земельної частки (паю), оскільки підпис у  них виконано не ОСОБА_1 , а іншою особою. Ця обставина встановлена висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 19505 за цивільною справою № 620/500/19-ц, складеного 26 листопада 2019 року.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти. 

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є  підставою для визнання такого правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у  належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 207 ЦК України встановлені загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в  одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в додатковій угоді) договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Суд першої інстанції повно та достеменно встановив обставини справи, за якими оспорювані договір оренди земельної частки (паю) та додаткова угода до договору оренди земельної частки (паю) позивач не підписував та, відповідно, істотних умов цих договорів не погоджував.

Відсутність волевиявлення орендодавця на укладення договору оренди земельної частки (паю) та додаткової угоди до договору оренди земельної частки (паю) суд першої інстанції встановив на підставі комплексної оцінки доказів у сукупності. Висновок експерта оцінено судом першої інстанції за правилами, встановленими статтею 89  ЦПК України.

Однак, про застосування положень статей 203, 205, 215, 229-233, 627, 638  ЦК України та статей 14, 15 Закону України «Про оренду землі» за подібних правовідносин викладено Великою Палатою Верховного Суду у  постанові від  16  червня 2020 року у справі №  145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), згідно з яким правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не підлягає визнанню недійсним.

У такому разі власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, який полягав у тому, що договір, укладений без волевиявлення позивача, зокрема, підписаний не ним, а іншою особою, може бути визнано недійсним на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача приведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Оскільки факт відсутності волевиявлення ОСОБА_1 (орендодавця) на укладення оспорюваних договорів на умовах, що в них викладені, підтверджується висновком експерта за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 19505 за цивільною справою № 620/500/19-ц, складеного 26 листопада 2019 року Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, то такі договори є неукладеними. Тому ефективним способом захисту позивача є звернення до суду з позовом про повернення земельної ділянки, яка є предметом договору оренди, а не визнання такого правочину недійсним, як обґрунтовував позов позивач.

З огляду на викладене позовні вимоги про визнання недійсними договору оренди земельної частки (паю) № 9 від 25 жовтня 2006 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 та додаткової угоди від 15 лютого 2011 року до договору оренди земельної ділянки № 9, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий сад» та ОСОБА_1 від 25 жовтня 2006 року, є неналежним способом захисту порушеного права, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Саме такий правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 387/709/18-ц (провадження № 61-6111св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 677/1807/18 (провадження № 61-10789св19).

Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки.

Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яку викладено в червні 2020 року та яка є обов`язковою як для суду першої та апеляційної інстанцій (частина 1 статті 417 ЦПК України) рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 2102,00 грн підлягає стягненню з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія».

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» – задовольнити.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 28 травня 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» про визнання правочинів недійсними – залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Надія» 2102, 00 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 С.С. Кругова

                                                                       О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 28 жовтня 2020 року.