ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/1096/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Земляк А.В.,
за участю представників:
від Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" – Коваленко Ю.М.,
від Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" –           Лісецька Н.В.,
розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь"
на рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020, прийняте суддею Д`яченко Т.Г., м. Одеса, повний текст складено 30.09.2020,
у справі №916/1096/20
за позовом: Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь"
до відповідача: Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 454 401 грн

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 р. Публічне акціонерне товариство "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" звернулося з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця", в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача штраф за прострочення доставки вантажів у розмірі 454401 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані простроченням відповідачем термінів доставки вантажів залізничним транспортом, які визначені Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, та Правилами обчислення термінів доставки вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 23.04.2020 відкрито провадження у справі №916/1096/20.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1096/20 (суддя Д`яченко Т.Г.) позов задоволено частково; стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" штраф за прострочення доставки вантажу у розмірі 363520,80 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 6816,02 грн; в іншій частині позову відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність факту прострочення відповідачем термінів доставки вантажів залізничним транспортом, проте врахував необхідність дотримання збалансованості інтересів обох сторін, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1096/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу в сумі 90880,20 грн скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.
Зокрема, в апеляційній скарзі скаржник наголошує на тому, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення в частині зменшення суми штрафу, не надав належної оцінки доводам учасників справи, доказам та обставинам справи у їх сукупності, не дослідив майновий стан сторін, не навів обґрунтування наявності виняткових обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій у даному конкретному випадку, а також жодним чином не мотивував свого висновку про зменшення розміру штрафу у цій справі саме на 20%. Водночас апелянт зазначає про те, що, звертаючись до місцевого господарського суду з клопотанням про зменшення суми штрафу, відповідач не обґрунтував належним чином наявність підстав для такого зменшення та не надав жодного належного та допустимого доказу на підтвердження необхідності зменшення штрафних санкцій, а фактично єдиною обставиною, на яку посилається останній, є непонесення позивачем збитків, між тим, за твердженням скаржника, сама по собі відсутність у Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" збитків у зв`язку з простроченням відповідачем термінів доставки вантажів залізничним транспортом без врахування всіх інших істотних обставин, зокрема, кількісної характеристики динаміки виконання Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" прийнятих на себе зобов`язань та системного характеру порушення строків доставки, не може вважатися достатньою підставою для зменшення розміру штрафних санкцій. Крім того, скаржник звертає увагу апеляційного господарського суду на викладену в постанові від 05.02.2019 у справі №914/2339/17 правову позицію Верховного Суду щодо неможливості зменшення штрафів, передбачених Статутом залізниць України.
У відзиві на апеляційну скаргу №НЮ-14/2807 від 12.11.2020 (вх.№3556/20/Д1 від 13.11.2020) Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" зазначає про її безпідставність та необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а рішення місцевого господарського суду – без змін. Зокрема, останнє зауважує на відсутності у матеріалах справи жодного доказу на підтвердження понесення позивачем збитків внаслідок прострочення термінів доставки вантажів залізничним транспортом, у зв`язку з чим місцевий господарський суд, керуючись статтею 233 Господарського кодексу України та частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для зменшення заявленої до стягнення у даній справі суми штрафу. Відповідач також посилається на свій скрутний фінансовий стан, а також на те, що Акціонерне товариство "Українська залізниця" є стратегічно важливим підприємством залізничного транспорту, стягнення значних сум штрафів з якого може призвести до масштабних та незворотних негативних наслідків для держави.
30.11.2020 до суду апеляційної інстанції від Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу №11/2064790/ЮМ від 23.11.2020 (вх.№3556/20/Д3 від 30.11.2020), в якій останнє наголошує на тому, що відсутність у нього збитків у зв`язку простроченням відповідачем термінів доставки вантажів залізничним транспортом не може слугувати єдиною та достатньою підставою для зменшення штрафу.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Будішевської Л.О., Поліщук Л.В. від 02.11.2020 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та в подальшому ухвалою суду від 18.11.2020 справу №916/1096/20 призначено до розгляду на 09.12.2020 о 10:30.
У судовому засіданні 09.12.2020, проведеному в режимі відеоконференції, представник Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" апеляційну скаргу підтримав, представник Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" висловив заперечення проти її задоволення.
За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2018 між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" ("Перевізник") та Публічним акціонерним  товариством "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" ("Замовник")      укладено договір про надання послуг №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 (далі – договір №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 від 15.02.2018), відповідно до пункту 1.1 якого предметом цього договору є здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення та інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у вагонах Перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах Замовника і проведення розрахунків за ці послуги.
Згідно з пунктом 1.2 договору №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 від 15.02.2018 перевезення – це послуга, в процесі надання якої Перевізник зобов`язується доставити довірений Замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а Замовник зобов`язується оплатити послуги у передбаченому цим договором порядку. Перевезення оформлюється залізничною накладною відповідно до цього договору, Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №317 від 26.03.2009 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2009 за №340/16356, Правил перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №873 від 09.12.2002 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29.12.2009 за №1030/7318, Угоди про міжнародне залізничне вантажне сполучення, Конвенції про міжнародні залізничні перевезення відповідно.
У пункті 1.3 договору №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 від 15.02.2018 сторонами узгоджено, що надання послуг за цим договором може підтверджуватись залізничною накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю та іншими документами.
В силу підпункту 2.3.2 пункту 2.3 договору №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 від 15.02.2018 Перевізник зобов`язаний приймати до перевезення вантажі у вагонах (контейнерах) Замовника або у вагонах (контейнерах) Перевізника, надавати вагони (контейнери) Перевізника для навантаження вантажів згідно із затвердженими планами і заявками Замовника згідно з інформацією АС "МЕСПЛАН", доставляти вантаж до станції призначення та видавати його одержувачу, надавати додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів, перелік яких зазначається в додатках до цього договору.
Розрахунки за цим договором здійснюються через філію "Єдиний розрахунковий центр залізничних перевезень" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Оплата послуг відповідно до договору здійснюється у національній валюті України на умовах попередньої оплати шляхом перерахування коштів на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Перевізника, вказаний в пункті 14.2 Розділу 14 договору (пункти 4.1, 4.2 договору №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 від 15.02.2018).
Пунктом 12.1 договору №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 від 15.02.2018 передбачено, що договір вступає в силу з моменту одностороннього підписання Замовником договору в електронному вигляді з накладанням ЕЦП в АС "МЕСПЛАН" або АС "Клієнт УЗ" або вчинення Замовником будь-якої дії на виконання цього договору і діє з 19.02.2018 до 31.12.2018. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги. Закінчення строку дії цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору.
На виконання даного договору протягом листопада-грудня 2019 року позивачем на станцію "Миколаїв-Вантажний (експ.)" Одеської залізниці було відправлено вантажі за низкою залізничних накладних, а саме: №45776499, №46014114, №46003232, №46014825, №46016564, №46029849, №46042875, №46042883, №46043055, №46043071, №46029690, №46151338, №46020822, №46020855, №46020863, №46020996, №46021010, №46021085, №46063962, №46064036, №46064044, №46064077, №46029799, №46029831, №46029872, №46151312, №46151320, №46042891, №46051520, №46051918, №46064101, №46064796, №46120150, №46120291, №46120309, №46151247, №46151353, №46120135, №46120168, №46120192, №46120200, №46120275, №46120283, №46151452, №46276432, №46205837, №46276531, №46276549, №46304093, №46408381, №46429080, №46296901, №46187142, №46187167, №46429064, №46293627, №46293668, №46293767, №46205951, №46257473, №46276457, №46276572, №46276598, №46276648, №46305298, №46297511, №46305199, №46330924, №46454864, №46458972, №46151460, №46151478, №46151486, №46151494, №46151502, №46151510, №46296539, №46296554, №46395505, №46432779, №46305132, №46305215, №46305264, №46347555, №46432738, №46296562, №46296570, №46296588, №46296596, №46296893, №46432803, №46305074, №46305249, №46305314, №46305330, №46305348, №46305355, №46312120, №46330551, №46330577, №46330585, №46330593, №46331625, №46331658, №46331831, №46331849, №46331922, №46331930, №46475406, №46395463, №46330544, №46362455, №46347589, №46364543, №46383337, №46395349, №46395364, №46395372, №46395422, №46395471, №46415253, №46457867, №46432720, №46364550, №46364584, №46297180, №46362604, №46296836, №46296844, №46296851, №46297099, №46297107, №46297115, №46447777, №46454732, №46454963, №46458956, №46475059, №46475067, №46475182, №46296919, №46296885, №46296935, №46420410, №46420444, №46421178, №46421194, №46421202, №46454708, №46475166, №46296976, №46297016, №46297024, №46297032, №46297057, №46458196, №46475042 та №46454856.
Вантажовідправником за вищезазначеними залізничними накладними є Публічне акціонерне товариство "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь", а вантажоодержувачем – Товариство з обмеженою відповідальністю "Нікоморсервіс Миколаїв".
Відповідно до підписаних керівником і головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікоморсервіс Миколаїв" та скріплених печаткою останнього переуступних написів на вказаних вище залізничних накладних вантажоодержувач здійснив передачу права на пред`явлення претензій і позовів за цими перевізними документами вантажовідправнику.
Відповідачем при здійсненні перевезень за зазначеними залізничними накладними допущено прострочення термінів доставки вантажів, які визначені Статутом залізниць України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, та Правилами обчислення термінів доставки вантажів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, про що свідчать електронні цифрові підписи одержувача у графі 53 та відмітки, проставлені в графах 51 і 52 зазначених накладних, у зв`язку з чим позивачем нараховано Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" передбачений статтею 116 Статуту залізниць України штраф у загальній сумі 454401 грн.
Факт прострочення термінів доставки вантажів залізничним транспортом за зазначеними залізничними накладними відповідачем не оспорюється, між тим останній у відзиві на позовну заяву №НЮ-14/1109 від 18.05.2020 (вх.№12539/20 від 19.05.2020) стверджує, що всі вагони з вантажем "прокат чорних металів" були доставлені до станції призначення з простроченням не з вини залізниці, а в результаті того, що станція "Миколаїв-Вантажний" була перевантажена, тому не приймала ці вантажі.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у загальній сумі 454401 грн, нарахованого на підставі статті 116 Статуту залізниць України у зв`язку з простроченням відповідачем термінів доставки вантажів залізничним транспортом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий господарський суд послався на доведеність факту прострочення відповідачем термінів доставки вантажів залізничним транспортом, проте врахував необхідність дотримання збалансованості інтересів обох сторін, у зв`язку з чим дійшов висновку про наявність підстав для зменшення заявленої до стягнення суми штрафних санкцій на 20%, а саме: з 454401 грн до 363520,80 грн.
Колегія суддів не погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється     державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Отже, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Частиною першою статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).
В силу статті 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).
Згідно з частинами першою-третьою статті 306 Господарського кодексу України перевезенням вантажів у цьому Кодексі визнається господарська діяльність, пов`язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами. Суб`єктами відносин перевезення вантажів є перевізники, вантажовідправники та вантажоодержувачі. Перевезення    вантажів здійснюють вантажний залізничний транспорт, автомобільний вантажний транспорт, морський вантажний транспорт та вантажний внутрішній флот, авіаційний вантажний транспорт, трубопровідний транспорт, космічний транспорт, інші види транспорту.
В силу частин першої, другої статті 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов`язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.
Отже, колегія суддів зауважує, що договір №10429-/ЦТЛ-2018/20/2018/365 від 15.02.2018 та низка складених на його виконання залізничних накладних (№45776499, №46014114, №46003232, №46014825, №46016564, №46029849, №46042875, №46042883, №46043055, №46043071, №46029690, №46151338, №46020822, №46020855, №46020863, №46020996, №46021010, №46021085, №46063962, №46064036, №46064044, №46064077, №46029799, №46029831, №46029872, №46151312, №46151320, №46042891, №46051520, №46051918, №46064101, №46064796, №46120150, №46120291, №46120309, №46151247, №46151353, №46120135, №46120168, №46120192, №46120200, №46120275, №46120283, №46151452, №46276432, №46205837, №46276531, №46276549, №46304093, №46408381, №46429080, №46296901, №46187142, №46187167, №46429064, №46293627, №46293668, №46293767, №46205951, №46257473, №46276457, №46276572, №46276598, №46276648, №46305298, №46297511, №46305199, №46330924, №46454864, №46458972, №46151460, №46151478, №46151486, №46151494, №46151502, №46151510, №46296539, №46296554, №46395505, №46432779, №46305132, №46305215, №46305264, №46347555, №46432738, №46296562, №46296570, №46296588, №46296596, №46296893, №46432803, №46305074, №46305249, №46305314, №46305330, №46305348, №46305355, №46312120, №46330551, №46330577, №46330585, №46330593, №46331625, №46331658, №46331831, №46331849, №46331922, №46331930, №46475406, №46395463, №46330544, №46362455, №46347589, №46364543, №46383337, №46395349, №46395364, №46395372, №46395422, №46395471, №46415253, №46457867, №46432720, №46364550, №46364584, №46297180, №46362604, №46296836, №46296844, №46296851, №46297099, №46297107, №46297115, №46447777, №46454732, №46454963, №46458956, №46475059, №46475067, №46475182, №46296919, №46296885, №46296935, №46420410, №46420444, №46421178, №46421194, №46421202, №46454708, №46475166, №46296976, №46297016, №46297024, №46297032, №46297057, №46458196, №46475042 та №46454856) є належними доказами виникнення між сторонами господарського зобов`язання щодо перевезення вантажу відповідно до статей 173, 174 Господарського кодексу України (статті 11, 202, 509 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).
Статтею 920 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).
Згідно зі статтею 923 Цивільного кодексу України у разі прострочення доставки вантажу перевізник зобов`язаний відшкодувати другій стороні збитки, завдані порушенням строку перевезення, якщо інші форми відповідальності не встановлені договором, транспортними кодексами (статутами).
Умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов`язань (частина п`ята статті 307 Господарського кодексу України).
Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 затверджено Статут залізниць України (далі – Статут).
За приписами статей 2, 3 Статуту ним визначаються обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту. Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під`їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування.
В силу статті 41 Статуту залізниці зобов`язані доставити вантажі за призначенням в установлені терміни. Терміни доставки вантажів і правила обчислення термінів доставки вантажів встановлюються Правилами, виходячи з технічних можливостей залізниць. Обчислення терміну доставки починається з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки. У разі затримки подачі вагонів (контейнерів) під вивантаження внаслідок зайнятості вантажного фронту або з інших причин, залежних від одержувачів, вантаж вважається доставленим вчасно, якщо він прибув на станцію призначення до закінчення встановленого терміну доставки.
Пунктом 1.1 Правил обчислення термінів доставки вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000 (далі – Правила), передбачено, що терміни, в які залізниці зобов`язані доставляти вантажі за призначенням, зокрема, відповідно до підпункту 1.1.1 Правил у разі перевезення вантажною швидкістю: маршрутними відправками; вагонними відправками та відправками у великотоннажних контейнерах; дрібними відправками та відправками в середньотоннажних контейнерах, терміни доставки вантажу обчислюються виходячи з 1 доби на кожні повні та неповні 320, 200 та 150 км відповідно.
Згідно з пунктом 1.2 Правил термін доставки вантажу визначається, виходячи з відстані, за яку обчислюється провізна плата.
За умовами пунктів 2.1, 2.4 Правил обчислення терміну доставки починається з 24-ї години дати приймання вантажу до перевезення, зазначеної в перевізних документах. Терміни доставки вантажів, які обчислюються згідно з пунктом 1, збільшуються на одну добу на операції, пов`язані з відправленням і прибуттям вантажу.
Відповідно до пунктів 2.9, 2.10 Правил про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки, та тривалість цієї затримки повинна бути зроблена відмітка в перевізних документах, яка завіряється підписом працівника станції. Вантаж вважається доставленим вчасно, якщо на станції призначення він вивантажений засобами залізниці, про що повідомлено одержувача, або якщо вагон (контейнер) з вантажем подано під вивантаження засобами одержувача до закінчення встановленого терміну доставки.
За несвоєчасну доставку вантажів і порожніх вагонів, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам-суб`єктам підприємницької діяльності або орендовані ними, залізниця сплачує одержувачу штраф (якщо не доведе, що прострочення сталося не з її вини) у розмірі: 10 відсотків провізної плати - за прострочення на дві доби; 20 відсотків провізної плати - за прострочення на три доби; 30 відсотків провізної плати - за прострочення на чотири і більше діб. Зазначений штраф не сплачується, якщо вантаж не було вивезено одержувачем із станції впродовж доби після одержання повідомлення про прибуття вантажу або якщо в цей же термін одержувач не розкредитує перевізні документи на вантаж, що прибув. Залізниця не несе відповідальності за порушення термінів доставки, якщо порушення сталося внаслідок стихійного лиха або з інших, не залежних від залізниці обставин (стаття 116 Статуту).
Отже, встановлений статтею 116 Статуту штраф застосовується у разі прострочення доставки вантажу на дві доби (більше ніж на 48 годин), на три доби (більше ніж на             72 години) і на чотири доби (більше ніж на 96 годин). Якщо прострочення доставки вантажу допущено залізницею менш як на дві доби (не більше 48 годин), що обчислюється з 24-ої години дати приймання вантажу до перевезення, то підстави для нарахування передбаченого статтею 116 Статуту штрафу відсутні.
За таких обставин, беручи до уваги те, що відповідно до проставлених у залізничних накладних календарних штемпелів залізницею допущено прострочення термінів доставки вантажів не менш як на дві доби, та з огляду на те, що факт такого прострочення відповідачем не заперечується, Південно-західний апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для нарахування Акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" штрафу на підставі статті 116 Статуту.
Твердження відповідача про те, що всі вагони з вантажем "прокат чорних металів" були доставлені до станції призначення з простроченням не з вини залізниці, а в результаті того, що станція "Миколаїв-Вантажний" була перевантажена, тому не приймала ці вантажі, апеляційним господарським судом до уваги не приймаються, оскільки, по-перше, у матеріалах справи відсутні та Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження перевантаження станції "Миколаїв-Вантажний", що є виробничим підрозділом відповідача та за організацію роботи якої останній несе відповідальність; по-друге, всупереч вимог пункту 2.9 Правил у перевізних документах відсутня відмітка про причини затримки вантажу, які дають право залізниці на збільшення терміну доставки.
Судом апеляційної інстанції також враховується, що в силу статті 133 Статуту передача іншим організаціям або громадянам права на пред`явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу або вантажоодержувачем вантажовідправнику, а також вантажовідправником або вантажоодержувачем вищій організації або уповноваженій   особі, яка виступає від їх імені, при цьому передача права на пред`явлення претензій і позовів засвідчується переуступним підписом на документі (накладній, вантажній,  багажній квитанції), а для уповноваженої особи - довіреністю, оформленою згідно із законодавством.
Отже, з огляду на те, що відповідно до підписаних керівником і головним бухгалтером Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікоморсервіс Миколаїв" та скріплених печаткою останнього переуступних написів на залізничних накладних, за якими допущено прострочення доставки, вантажоодержувач здійснив передачу права на пред`явлення претензій і позовів за цими перевізними документами вантажовідправнику, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про наявність у Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" права на звернення з позовом у даній справі.
Крім того, перевіривши наданий позивачем до суду першої інстанції розрахунок суми штрафу, колегія суддів вбачає, що даний розрахунок проведено арифметично правильно за кожною з залізничних накладних окремо та з урахуванням вірних вихідних даних, а відтак Публічним акціонерним товариством "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" обґрунтовано заявлено до стягнення вказаний штраф у загальному розмірі 454401 грн.
При цьому, встановивши за результатами розгляду даного спору правомірність заявлених позивачем вимог, місцевий господарський суд зменшив розмір штрафу на 20%, а саме: з 454401 грн до 363520,80 грн.
Зменшуючи розмір штрафу, Господарський суд Одеської області послався на повне виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань з перевезення вантажів, відсутність у матеріалах справ доказів, які свідчили б про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків в результаті прострочення Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" термінів доставки вантажів, а також необхідність дотримання збалансованості інтересів обох сторін.
Відповідно до частини першої статті 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому, повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Згідно з частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При застосуванні вказаних норм поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Крім того, вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку. Зменшення розміру заявленого до стягнення штрафу є правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення розміру даної санкції.
Таким чином, аналіз приписів статей 551 Цивільного кодексу України та 233 Господарського кодексу України дає підстави для висновку про те, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми штрафних санкцій, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання.
Підстави та розмір зменшення стягуваного штрафу повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.
Позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності. Зменшення (за клопотанням сторони) заявленого штрафу, який нараховується за неналежне виконання стороною своїх зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України та статтею 233 Господарського кодексу України на підставі належних і допустимих доказів те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту.
Саме така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 05.08.2019 у справі №910/10848/18.
В поданій до суду першої інстанції заяві про зменшення штрафу №НЮ-14/1110 від 18.05.2020 (вх.№12541/20 від 19.05.2020) Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" зазначало про те, що основне зобов`язання з перевезення вантажу виконано ним у повному обсязі. Оцінюючи зазначений довід відповідача, апеляційний господарський    суд зауважує, що сам по собі факт виконання зобов`язання не спростовує істотного порушення строків доставки вантажу, адже замість нормативного строку перевезення, який складає 3 дні, відповідач допустив прострочення, яке за окремими залізничними накладними становить від 2 до 25 діб.
Крім того, Південно-західним апеляційним господарським судом враховується, що відповідачем порушено строки доставки вантажів за 158 залізничними накладними, тобто останнім допущено 158 окремих та самостійних випадків прострочення виконання зобов`язань, що взагалі виключає можливість посилатися на винятковість (зокрема, одиничність чи своєрідність) випадку порушення Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" обов`язку зі своєчасної доставки вантажу на станцію призначення.
Суд апеляційної інстанції також зазначає про те, що відсутність у Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" збитків у зв`язку з простроченням відповідачем термінів доставки вантажів залізничним транспортом без врахування всіх інших істотних обставин, зокрема, кількості випадків порушення відповідачем строків доставки та їх системного характеру, не може вважатися достатньою підставою для зменшення розміру штрафних санкцій, тим більше, що при вирішенні питання про можливість такого зменшення судом повинні враховуватися не лише майнові, але й інші інтереси позивача, які заслуговують на увагу.
Посилання Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на те, що внаслідок внесення змін до Податкового кодексу України відповідач втратив пільги зі сплати земельного податку в розмірі 25% від нарахованої ставки, колегією суддів до уваги не приймаються, адже розповсюдження на останнього загального порядку оподаткування в частині земельного податку лише ставить його в рівні умови з іншими суб`єктами господарювання, які сплачують даний податок на загальних підставах, та жодним чином не свідчить про наявність правових підстав для зменшення заявленої до стягнення у даній справі суми штрафу.
При цьому, колегією суддів враховується, що заявником до заяви про зменшення розміру штрафних санкцій не було подано жодного доказу на підтвердження викладених у ньому обставин, в тому числі і документів на підтвердження збільшення рівня податкового навантаження на залізничну компанію до 51-57%.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в      предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на викладене, колегія суддів критично оцінює твердження відповідача про неотримання ним з державного та місцевих бюджетів компенсації за здійснення перевезень пільгової категорії громадян та про скрутний майновий стан останнього, оскільки у матеріалах справи відсутні та Акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження наявності вищенаведених обставин, у тому числі доказів вжиття відповідачем будь-яких заходів, спрямованих на отримання відшкодування вартості пільгових перевезень, зокрема, його звернення з приводу даного питання до компетентних державних органів тощо.
Посилання Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на те, що воно є стратегічно важливим підприємством залізничного транспорту, не є достатнім мотивом для застосування до спірних правовідносин у даній справі приписів статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, оскільки в силу частини першої статті 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання в Україні є, зокрема, принцип рівного захисту державою усіх суб`єктів господарювання, відтак стратегічна значимість товариства відповідача не надає останньому будь-яких переваг у випадку порушення ним прийнятих на себе зобов`язань.
Доводи відповідача про те, що тимчасова зупинка регулярних пасажирських перевезень залізницею, запроваджена у зв`язку з введенням на території України карантинних обмежень, спрямованих на запобігання розповсюдженню коронавірусної хвороби COVID-19, зумовила понесення Акціонерним товариством "Українська залізниця" збитків у вигляді недоотриманого доходу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки такі доводи не наводились у суді першої інстанції. На підтвердження доводів Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" щодо обсягів збитків останнього за 2018 рік у розмірі 12 млрд. грн відповідачем також не було подано жодного доказу.
За таких обставин, беручи до уваги недоведеність відповідачем наявності обставин, які б могли вважатися належними та достатніми для зменшення суми заявленого до стягнення у даній справі штрафу, а також з огляду на те, що оскаржуване рішення не містить мотивів суду першої інстанції, якими останній керувався, зменшуючи розміру штрафу саме на 20%, Південно-західний апеляційний господарський суд не погоджується з висновком місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу у сумі 90880,20 грн, у зв`язку з чим вважає за можливе скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1096/20 у вказаній частині з одночасним ухваленням нового рішення про задоволення цих позовним вимог.
Водночас колегією суддів не приймаються до уваги посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 05.02.2019 у справі №914/2339/17, адже, як вбачається з вищенаведеної постанови суду касаційної інстанції, у вказаній справі розглядався спір про стягнення штрафу з вантажовідправника на користь перевізника за неправильно зазначену масу вантажу у перевізному документі, а не спір про стягнення з перевізника неустойки за порушення строків доставки вантажу, що є предметом в межах даної справи, відтак фактичні обставини, а також предмет та підстави позову у цій справи та справі №914/2339/17, на яку посилається апелянт, не є подібними. Саме таку правову позицію щодо неможливості застосування висновків у справі №914/2339/17 до правовідносин, аналогічних у даній справі, викладено в постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі №916/2154/19.
Відповідно до приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.
Рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1096/20 не повністю відповідає вказаним вище вимогам у зв`язку з невідповідністю викладених у ньому висновків обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу у сумі 90880,20 грн з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.
В силу статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" задовольнити.
Рішення Господарського суду Одеської області від 28.09.2020 у справі №916/1096/20 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за прострочення доставки вантажу у сумі 90880,20 грн скасувати, позовні вимоги в цій частині задовольнити, в решті рішення залишити без змін, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:
"Позов Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" суму штрафу за прострочення доставки вантажів у розмірі 454401 грн та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви у розмірі 6816,02 грн".
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Одеська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Запорізький металургійний комбінат "Запоріжсталь" 3153 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідні накази з зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 14.12.2020.

Головуючий суддя                                                                       С.В. Таран

Суддя                                                                                           Л.О. Будішевська

Суддя                                                                                           Л.В. Поліщук