постанова
іменем УКРАЇНи
17 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 623/636/17
провадження  № 51-1571км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                       ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                    
з участю:
секретаря судового засідання     ОСОБА_4 , 
прокурора                                           ОСОБА_5 ,                 
засудженої                                         ОСОБА_6 , 
захисника                                           ОСОБА_7 ,        
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженої     ОСОБА_6 та прокурора на вирок Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 травня 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року у кримінальному провадженні                                        № 12017220320000129 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 24 травня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Вирішено питання щодо цивільного позову, запобіжного заходу та долі речових доказів. 
Місцевий суд установив, що 29 січня 2017 року близько 19:00 ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в квартирі по місцю проживання у м. Ізюмі під час сварки зі співмешканцем ОСОБА_8 , що виникла на ґрунті  неприязних відносин, умисно завдала останньому удару ножем у ліву половину грудної клітки спричинивши йому проникаюче колото-різане поранення грудної клітки з пошкодженням серця, від якого він того ж дня помер.   
При перегляді вироку апеляційний суд Харківської області ухвалою                         від 14 лютого 2019 року це рішення змінив. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК                  (у редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-VIII) зарахував ОСОБА_6 у строк відбування покарання термін її попереднього ув`язнення з 29 січня 2017 року по 14 лютого 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті залишив вирок без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджена ОСОБА_6 просить скасувати ці судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Посилається у скарзі на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, обвинувальний ухил суду, порушення ним принципу безсторонності, а також на неповноту та упередженість судів обох інстанцій при розгляді справи. Стверджує, що жодних доказів на доведеність вчинення нею злочину стороною обвинувачення не надано і судом першої інстанції не здобуто. Вказує, що усупереч вимогам кримінального процесуального закону заявлений до неї цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 у кримінальному провадженні їй не вручався. Крім того вважає, що призначене їй покарання за своїм розміром є надмірно суворим і просить його пом`якшити.
Зауважує, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не усунув порушень допущених місцевим судом і не надав умотивовані відповіді на усі доводи сторони захисту в апеляційних скаргах, а тому оскаржувані вирок та ухвала не відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) і не можуть були залишені в силі.
Прокурор ОСОБА_10 , яка брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, просить у касаційній скарзі скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість.
На думку прокурора, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції не у повній мірі врахував обставини справи, відсутність обставин, які пом`якшують покарання та наявність обставин, які його обтяжують, а апеляційний суд переглядаючи вирок за його апеляційною скаргою цих порушень не усунув і не надав умотивованих відповідей на наведені в ній доводи про явну несправедливість покарання призначеного засудженій через м`якість. Відтак вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.  
Позиція учасників у суді касаційної інстанції 
ОСОБА_6 та її захисник вимоги касаційної скарги засудженої підтримали, у задоволенні касаційної скарги прокурора просили Верховний Суд (далі-Суд) відмовити.
Прокурор касаційну скаргу прокурора місцевої прокуратури не підтримала, просила Суд залишити касаційну скаргу засудженої без задоволення, а оскаржувані судові рішення – без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку про таке. 
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.  
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Відповідно до положень ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушенням.
Статтею ст. 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2                      ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції не дотримався.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що засуджена                ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні умисного вбивства потерпілого                 ОСОБА_8 в суді не визнала і у поданій нею апеляційній скарзі зазначала про свою непричетність до його скоєння, а також вказала на відсутність у справі належних та допустимих доказів, які би доводили її винуватість.
Захисник ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просив вирок районного суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, у зв`язку з відсутністю у справі достатніх доказів для доведення винуватості засудженої в суді і вичерпанні можливості їх здобути. В обґрунтування своїх вимог зазначав, що докази надані стороною обвинувачення і досліджені судом першої інстанції жодним чином не доводять причетності саме ОСОБА_6 до убивства потерпілого ОСОБА_8 , а лише констатуються наявність у нього тілесних ушкоджень від яких він помер. Звертав увагу на упередженість та обвинувальних ухил судового процесу, порушення засад законності та верховенства права. Зазначав про те, що жоден із допитаних свідків не був очевидцем заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, а показання потерпілої ОСОБА_9 є недопустимими в силу ст. 97 КПК.
Як убачається зі змісту вироку, в основу свого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 районний суд поклав надані в суді показання потерпілої ОСОБА_9 про те, що в день смерті ОСОБА_8 у розмові по телефону засуджена їй повідомила, що підрізала брата і він знаходиться в лікарні.
Згідно з ч. 1 ст. 97 КПК надані потерпілою ОСОБА_9 в суді пояснення є показаннями з чужих слів.
Сама засуджена факт такої розмови з потерпілою в суді не підтвердила.
Захисник ОСОБА_11 у подані ним апеляційній скарзі, крім іншого, звертав увагу на те, що під час судового розгляду ним було заявлено клопотання про недопустимість цього доказу у зв`язку з тим, що сторона захисту не давала згоди визнавати ці показання потерпілої доказом в силу положень ч. 4                        ст. 97 КПК. Однак, незважаючи на це суд першої інстанції взяв до уваги надані ОСОБА_9 показання до уваги і при цьому не навів у своєму рішенні мотивів з яких він не взяв до уваги показання обвинуваченої, хоча відповідно до ч. 1         ст. 94 КПК мав оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності. 
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 97 КПК показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.
Проте умотивованих відповідей на ці доводи захисника з урахуванням вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції в ухвалі не надав та лише зазначив, що пояснення ОСОБА_9 не є показами з чужих слів, оскільки потерпіла давала пояснення про обставини, які бачила або чула сама, а не інші особи.
Однак це суперечить змісту показань потерпілої наданих у суді та викладених у вироку, яка розповіла, що про обставини події вона дізналася саме зі слів ОСОБА_6 , остання під час розмови по телефону повідомила її, що нанесла брату ножове поранення і він перебуває у лікарні.    
Надання відповіді на вказані доводи захисника судом апеляційної інстанції має вагоме значення, оскільки впливає на вирішення питання про допустимість або недопустимість цього доказу у справі, а відтак і на висновок суду про доведеність чи недоведеність винуватості ОСОБА_6 у скоєнні злочину.
Отже, не давши у своєму рішенні належним чином обґрунтованої відповіді на усі доводи апеляційної скарги захисника суд апеляційної інстанції не дотримався приписів ст. 419 КПК  
Допущені судом апеляційної інстанції порушення є істотними, оскільки вони перешкодили цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.
Зважаючи на те, що питання допустимості чи недопустимості доказів у кримінальному провадженні прямо впливає на висновок суду про доведеність чи недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, а отже і на можливість визначати їй покарання, про що вказує  прокурор у касаційній скарзі, колегія суддів вважає необхідним подані касаційні скарги задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.  
Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід урахувати наведене, з використанням наданих процесуальних можливостей ретельно перевірити усі доводи, наведені в апеляційних скаргах, дати на них вичерпну відповідь та ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
При цьому слід мати на увазі, що якщо при новому розгляді справи апеляційний суд дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, то за наявності тих самих обставин та даних про її особу, які були враховані судом першої інстанції у вироку, підстав стверджувати про порушення ст. 414 КПК не вбачається. 
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
касаційні скарги прокурора та засудженої ОСОБА_6   задовольнити частково, ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
___________________                           _____________________                     _________________ 
ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                          ОСОБА_3