Ухвала
Іменем України
21 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 484/5355/19
провадження № 51-5766 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                        ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі – КК України) та призначено йому покарання на строк 2 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2019 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання на строк 4 роки 6 місяців позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2020 року – без змін. 
У касаційній скарзі захисник просить змінити судові рішення, посилаючись на те, що судами призначено покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого внаслідок суворості. Вказує, що суд першої інстанції не врахував пом`якшуючих обставин та призначив ОСОБА_5 максимально можливе покарання, що не відповідає принципам індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання. Посилається, що судом першої інстанції неправильно приєднано невідбуту частину покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2019 року.
Згідно з п. 2 ч. 2  ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанцій щодо визнання винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК  України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника Суд враховує наступне.
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Статті 65–73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.
За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з  огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).
У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції погодився з тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання були враховані ступень тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, данні про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, характеризується посередньо, офіційно не працює, одружений, раніше неодноразово судимий за аналогічні злочини. Крім того, згідно довідки Первомайської центральної районної лікарні, ОСОБА_5   з 2007 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра з приводу емоційно-нестійкого розладу особистості в стані компенсації, на обліку у лікаря нарколога не перебуває. Також, судом першої інстанції були враховані обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, повне визнання вини, наявність малолітньої дитини та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Крім того, апеляційним судом були враховані доводи обвинуваченого про зарахування йому строку попереднього ув`язнення у строк покарання з 04 червня 2018 року. Вказані доводи визнані неприйнятними, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано приєднав до призначеного покарання за оскаржуваним вироком частину невідбутого покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 березня 2019 року, врахувавши значно меншу частину не відбутого за вказаним вироком обвинуваченим покарання. Як вбачається з протоколу затримання обвинуваченого, ОСОБА_5 був затриманий в м. Первомайськ Миколаївської області 17 червня 2019 року. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 обґрунтовано зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день позбавлення волі за один день попереднього ув`язнення починаючи з 17 червня 2019 року, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування неможливості застосування  до засудженого визначеного судами покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних  засад призначення покарання, встановлених  КК  України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.
Таким чином, касаційна скарга захисника не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої і апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статті 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни судових рішень, передбачених  ч. 1 ст. 438 КПК України.
Підстав для сумніву у правильності висновків судів першої та апеляційної інстанції немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 квітня 2020 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 29 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_5 – відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                              ОСОБА_3