Постанова
Іменем України
30 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 761/39061/18
провадження № 61-18244св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю, Петрова Є. В.,                       Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, 
третя особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський»,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року у складі судді Волошина В. О. та на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Мельника Я. С., Іванової І. В., Матвієнко Ю. О.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 306 500,49 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 грн.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 19 березня 2015 року між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» (далі - ПАТ «Банк Михайлівський») укладено договір банківського вкладу № 980-052-000000224 та відкрито банківський рахунок. 
Згідно з випискою з особистого рахунку від 23 травня 2016 року, що видана начальником Миколаївського відділення № 1 ПАТ «Банк Михайлівський», станом на 23 травня 2016 року на поточному рахунку позивача знаходилися кошти у розмірі 173 136, 20 грн.
На підставі рішення правління Національного банку України від 23 травня 2016 року № 14/БТ «Про віднесення ПАТ «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією було прийнято рішення № 812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський».
19 липня 2016 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський», у якій просив включити його до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, проте станом на 03 вересня 
2016 року відповіді не отримав. Повторно із заявою позивач звернувся 
22 листопада 2016 року, проте протягом двох місяців не отримав відповіді.
Лише у квітні 2017 року Фонд гарантування вкладів перерахував кошти до банку-агента ПАТ «Перший український міжнародний банк», який, у свою чергу, меморіальним ордером від 03 квітня 2017 року № 1011937 виплатив позивачеві 167 486,61 грн.
Посилаючись на те, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волков О. Ю. та сам Фонд гарантування вкладів своєчасно не розглянули заяву позивача та у передбачені строки не здійснили виплату, на підставі статті 10 ЗУ «Про захист прав позивачів» у зв`язку з несвоєчасним виконанням грошового зобов`язання, з відповідача підлягає стягненню пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення виконання зобов`язання, що становить 557 730,40 грн. Разом із тим, керуючись принципом добросовісності та розумності, позивач вирішив зменшити розмір пені та просив стягнути з відповідача на свою користь за період із 01 лютого 2017 року до 03 квітня 2017 року пеню у розмірі 
306 500,49 грн, а також моральну шкоду на підставі статті 22 ЗУ «Про захист прав позивачів» у розмірі 20 000,00 грн.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 17 квітня 
2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивовано тим, що у спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах, тому на вказані правовідносини не розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, на думку судів першої та апеляційної інстанцій, позивачу були відшкодовані кошти за вкладом у відповідності до вимог чинного законодавства, і він не звертався до банку із заявою про дострокове повернення вкладів, а Фонд не вступав із ним в договірні правовідносини, а тому під час введення тимчасової адміністрації у банку не передбачено можливості нарахування штрафних санкцій.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що позивачем не доведено порушення його прав відповідачем, розмір моральної шкоди не обґрунтований належними і допустимими доказами, при цьому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з невиплатою банком-агентом гарантованих сум відшкодування.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року та на постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 
2019 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Находження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи з суду першої інстанції.
У листопаді 2019 року справу № 761/39061/18 передано до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, п. п. 1, 2 частини п`ятої статті 36, частини першої статті 28 та п. 2 частини третьої статті 16 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суди не звернули належної уваги на те, що грошові кошти безпідставно не поверталися позивачу протягом дев`яти місяців, що свідчить про неналежне виконання зобов`язання, а тому на підставі частини п`ятої статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» підлягає стягненню пеня у зв`язку з невиконанням саме фондом своїх прямих обов`язків.
Посилання судів на те, що позивач не звертався із заявою до банку про дострокове повернення вкладу є безпідставним, оскільки правовідносини виникли між позивачем та фондом гарантування вкладів і стосуються несвоєчасної виплати грошового вкладу.
Твердження судів про те, що ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди є помилковим, оскільки суперечить статтям 4, 23, 526, 610 ЦК України та статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».
Крім того, судами не взято до уваги правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України у справах № 6-1699цс16, 
№ 6-43516св14, № 6-2309цс16.
Доводи інших учасників справи
У листопаді 2019 року від уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О. Ю. та від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в особі представника 
Дворніченко Л. В. до Верховного Суду надійшли відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзиви мотивовано тим, що у спорах, пов`язаних із виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України. 
Оскільки під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування штрафних санкцій, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача 3 % річних та моральної шкоди.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 19 березня 2015 року між  ОСОБА_1  та ПАТ «Банк Михайлівський» укладено договір № 980-052-000000224 банківського вкладу та відкрито банківський рахунок. 
(а. с. 7, 10, 11, 12, 14, т. 1)
На підставі рішення НБУ від 23 травня 2016 року № 14/БТ ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджено тимчасову адміністрацію у банку та делеговано повноваження тимчасового адміністратора, розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку з 23 травня по 22 червня 2016 року.
Відповідно до рішення Правління НБУ № 124-рш від 12 липня 2016 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» із 13 липня 
2016 року до 12 липня 2018 року включно, призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Ірклієнку Ю. П. строком на два роки з 13 липня 2016 року до 12 липня 2018 року.
19 липня 2016 року  ОСОБА_1  подав заяву на адресу ПАТ «Банк Михайлівський», в якій просив включити його до переліку вкладників, які мають право на отримання гарантованої суми та провести виплату суми вкладу (а.с. 17-18, т. 1).
24 листопада 2016 року ОСОБА_1 направив Уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб заяву, в якій просив включити його до переліку вкладників та провести виплату суми вкладу. 
(а.с. 22-24, т. 1).
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 
№ 265 від 24 січня 2017 року делеговані повноваження уповноваженої особи Фонду Волкову О. Ю. з 25 січня 2017 року, визначені статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
03 квітня 2017 року ОСОБА_1 було виплачено грошові кошти у розмірі 167 486, 61 грн, що підтверджується меморіальним ордером 
від 03 квітня 2017року № 1011987 (а.с. 25-26, т. 1).
Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21 червня 2018 року № 1758 «Про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора», продовжено процедуру ліквідації банку до 12 липня 2020 року включно та продовжені повноваження ліквідатора Волкова О. Ю., визначені статтями 37, 38, 47-52, 52-1, 53 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (надані рішенням № 265 від 24 січня 2017року).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, врахувавши аргументи, викладені у відзивах, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Оскаржувані судові рішення в повній мірі не відповідають вказаним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. 
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. 
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).
З аналізу наведених процесуальних норм можна зробити висновок про те, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих правовідносин, коли один із його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення зобов`язання у розмірі 306 500,49 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 грн, посилаючись при цьому на несвоєчасне виконання фондом своїх зобов`язань.
У контексті обставин цієї справи зміст (суть) спірних правовідносин обмежується встановленням реальної правової природи відносин, які виникли між позивачем та Фондом, і визначення яких залежить від з`ясування прав позивача, статусу Фонду, мети його створення, завдань, поставлених перед ним, повноважень та обов`язків Фонду і його уповноважених осіб, функцій, які на нього покладаються.
Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої та другої статті 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.
Статтею 5 КАС України установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
За змістом пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, НБУ, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 зазначеного Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.
За змістом статті 3 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.
Основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», серед яких, зокрема: ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.
На підставі частин першої та другої статті 6 цього Закону в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.
Відповідно до частин першої та другої статті 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 грн. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
У разі прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за вкладами, включаючи відсотки, на день початку процедури ліквідації банку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку.
Нормами статті 27 цього Закону установлено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, зокрема: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку; уповноважена особа Фонду формує перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду; Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду та оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті «Урядовий кур`єр» або «Голос України».
Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 (провадження № 11-239апп18) зроблено правовий висновок такого змісту: спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів з урахуванням установленого частиною першою статті 26 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» граничного розміру відшкодування за вкладами. 
Аналогічний правовий висновок викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 826/1476/15 (провадження № 11-104апп18), від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18 (провадження № 14-472цс18), від 24 квітня 2019 року у справі № 761/2505/18 (провадження № 14-24цс19), від 19 червня 2019 року у справі № 752/17889/17-ц (провадження № 14-239цс19) та інших.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правовий висновок про те, що спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду у сумі, що не перевищує 200 000,00 грн (якщо адміністративна рада Фонду згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов`язаний з виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування. А тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства. (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі 
№ 813/921/16 (провадження № 11-126апп18), від 23 травня 2018 року у справі № 820/3770/16 (провадження № 11-409апп18), від 23 січня 2019 року у справі № 285/489/18-ц (провадження № 14-470цс18) та інших).
Натомість спір про включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і стягнення за договором банківського вкладу коштів, що перевищують граничну суму відшкодування, є приватноправовим і залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 727/8505/15-ц (провадження № 14-180цс18) та від 19 червня 
2019 року у справі № 752/17889/17-ц (провадження № 14-239цс19).
Таким чином, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, зазначених норм матеріального права, правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. 
У цій справі позивач просив стягнути з Фонду у межах установленого законом граничного розміру відшкодування пеню у розмірі 
3 % річних за період із 01 лютого 2017 року до 03 квітня 2017 року у зв`язку з несвоєчасною виплатою депозитного вкладу позивачеві у розмірі 
167 486, 61 грн (тобто, сума не перевищувала 200 000,00 грн). Таким чином, спір має ознаки публічно-правового та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій на зазначене належної уваги не звернули та помилково розглянули справу в порядку цивільного судочинства.
Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди є похідними від основних вимог та за правилами частини п`ятої статті 21 КАС України підлягають розгляду адміністративним судом, оскільки заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Оскільки позовні вимоги стосуються безпосередньо правомірності дій Фонду і розглядаються за правилами адміністративного судочинства, провадження у цій справі підлягає закриттю.
Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 400 ЦПК Українивизначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої та другої статті 414 ЦПК Українисудове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.
З урахуванням зазначеного, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.
На виконання вимог частини першої статті 256 ЦПК України (в чинній редакції Кодексу) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що оскільки розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду, протягом десяти днів з дня отримання відповідної постанови він може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій у повному обсязі не встановили природи правовідносин, які виникли між сторонами, неправильно застосували норми процесуального права, судові рішення щодо вирішення зазначених позовних вимог до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Керуючись статями 255, 256, 400, 409, 414, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя 
особа - уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський», про стягнення пені, моральної шкоди, закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Роз`яснити ОСОБА_1 його право протягом десяти днів із дня отримання ним цієї постанови звернутися до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           В. М. Сімоненко 
 
Судді:                                                                                  А. А. Калараш
 
                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                           С. П. Штелик