ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 638/13208/18
провадження № 51-3441км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю: 
секретаря 
судового засідання                       ОСОБА_4 , 
прокурора                                       ОСОБА_5 ,        
захисника                                        ОСОБА_6 ,                                   
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 липня 2020 року.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 червня 2020 року задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_8 та обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 07 серпня 2020 року. Клопотання захисника про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту залишено без задоволення. 
Харківський апеляційний суд ухвалою від 06 липня 2020 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вищезазначену ухвалу суду.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 не погоджується із ухвалою апеляційного суду з підстави істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, просить її скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо неможливості апеляційного оскарження рішення суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а отже безпідставно порушив гарантоване Конституцією України право на оскарження судових рішень.
На переконання скаржника «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» синонімічні терміни за своїм правовим значення, а тому порядок оскарження ухвали Дзержинського районного суду міста Харкова від 09 червня 2020 року визначений рішенням Конституційного суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019.
Позиції учасників судового провадження 
Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні наполягала на задоволенні касаційної скарги, стверджувала про незаконність ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Прокурор у судовому засіданні підтримав касаційну скаргу захисника та зазначив, що доводи, наведені у ній, заслуговують на увагу.
Інших учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.   
Відповідно до статті 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Виходячи зі змісту вимог статті 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивноз`ясованих обставин; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Мотивуючи оскаржене рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що під час підготовчого судового засідання обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою не продовжувався, а обирався, а тому, враховуючи положення частини 2 статті 392 КПК,скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з висновками апеляційного суду, враховуючи наступне.
Відповідно до положень статті 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується його прав, свобод, законних інтересів, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Частинами 1, 3 статті 392 КПК визначено перелік судових рішень, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку. При цьому частина 2 цієї статті містить заборону окремого оскарження ухвал, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції та передбачає, що заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення по суті.
Проте 13 червня 2019 року Конституційний суд України рішенням № 4-р/2019 визнав неконституційним положення частини другої статті 392 КПК щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Зі змісту вищезазначеного судового рішення вбачається, що його правова природа покликана насамперед на забезпечення кожному обвинуваченому юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті.
Таким чином, Конституційний Суд України розширив права обвинуваченого та надав стороні захисту можливість здійснювати ефективну та оперативну перевірку правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду.
Виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. При цьому обрання – є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження – вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.
Та обставина, що у рішенні Конституційного Суду України використано термін «продовження строку тримання особи під вартою», а не «обрання», на переконання колегії суддів, не може свідчити про можливість оскарження лише ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, про що зазначено в ухвалі суду апеляційної інстанції. Викладена апеляційним судом позиція фактично призводить до звуження прав обвинуваченого та обмежує право такої особи на доступ до правосуддя.
Вищезазначене узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеною у постановах від 23 січня 2020 року (справа № 505/2898/19, провадження № 51-5283 км 19), від 11 березня 2020 року (справа № 522/13084/19, провадження № 51-5026 км 19).
Наведені порушення перешкодили суду постановити законне та обґрунтоване судове рішення, що згідно з частиною 1 статті 412 КПК, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та відповідно до пункту 1 частини 1 статті 438 КПК – підставою для  скасування оскарженого судового рішення. 
За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду провадження у суді апеляційної інстанції, під час якого слід врахувати наведене та постановити законне, вмотивоване та обґрунтоване судове рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:                                       
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 липня 2020 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 | ОСОБА_2 | ОСОБА_3