ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/7007/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Малиш Н.І. (доповідач),
                               суддів:  Баранник Н.П., Щербака А.А.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року (суддя 1-ї інстанції Неклеса О.М.) у справі №160/7007/20 за позовом   ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-  
                                                     ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 4 вересня 2019 року по 29 травня 2020 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 4 вересня 2019 року по 29 травня 2020 року; встановити судовий нагляд за виконанням судового рішення. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 №172 від 16.08.2019 року, позивача звільнено з військової служби у запас.  При  звільненні з військової служби, позивачу не виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки учасника бойових дій (УБД) за весь період служби (з 2016 року по 2019 рік). Повний розрахунок по виплаті грошового забезпечення військова частина провела лише 29.05.2020 року. З цих підстав, посилаючись на положення ст.ст.116, 117 КЗпП України позивач просив позов задовольнити.  
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року  у задоволенні позову відмовлено. 
Позивач не погодившись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою  позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем під час звільнення з військової служби остаточний розрахунок, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, право на які підтверджено судовим рішенням, то позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.
Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.
Сторони повідомлені про день розгляду справи.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 04.09.2019 року № 191 лейтенанта ОСОБА_1 знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу в/ч у запас.
За період проходження військової служби позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій від 12.03.2016 року, додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій ОСОБА_1 не використовував.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2016 по 2019 рік, а також недотриманого речового майна, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року по справі №160/12024/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.09.2019 року та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 04.09.2019 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 09.07.2020 року - судове рішення залишено без змін.
На виконання судового рішення, Військовою частиною НОМЕР_1 29.05.2020 року проведено повний розрахунок по виплаті грошового забезпечення.
12.06.2020 року позивач звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою, на підставі ст.ст.116,177 Кодексу Законів про працю України, про нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 04.09.2019 року по фактичний день виплати на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі №160/12024/19 - 02.03.2020 року.
Відповідач відмовив у здійсненні зазначеного нарахування.
Не погодившись з такою відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Судом першої інстанції зазначив, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, на підставі частини першої статті 117 КЗпП України, є безпідставним.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 117 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За такого правового врегулювання, передбачений частиною першою ст. 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116  Кодексу законів про працю України.
При цьому ст. 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Така позиція узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню згідно з частиною другою статті 8 КАС України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117  Кодексу законів про працю України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117  Кодексу законів про працю України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
Отже, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117  Кодексу законів про працю України є безпідставним.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27.06.2018 по справі №810/1543/17.
Крім того, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року по справі №160/12024/19, яке набрало законної сили 09.07.2020 року згідно постанови Третього апеляційного адміністративного суду, у задоволенні позовних вимог про стягнення  середнього заробітку за час затримки усіх належних сум при звільненні було відмовлено. 
Позивачем рішення суду у справі №160/12024/19 не оскаржено.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Оскільки судом першої інстанції визначено, що дана справа належить до справ незначної складності та розглянуто справу в порядку спрощеного провадження, постанова відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Керуючись ст.ст. 311, 315, ст. 316, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2020 року у справі №160/7007/20  – залишити без змін.
                    Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак