КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №757/60455/18-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/9684/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
28 жовтня 2020 року                                                  місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних  справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Березовенко Р.В.,         Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О.,  розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
 
                                             В С Т А Н О В И В :
 
05 грудня 2018 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із названим позовом, де просив стягнути з  ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті грошові коштів у розмірі 2 260 800 грн, що еквівалентно 80 000 доларам США.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2007 року до 19 жовтня 2015 року, від якого мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року стягнуто з позивача на користь відповідача аліменти на утримання доньки -   ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку ( доходу ) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.
Вказаним рішенням суду встановлено, що відповідач отримала від позивача 22 травня 2015 року грошові кошти в сумі 40 000 доларів США в рахунок оплати аліментів на утримання доньки. 
Крім того, позивач сплатив відповідачу 5 квітня 2016 року грошові кошти в сумі 40 000 доларів США на утримання неповнолітньої дитини, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 . 
Отже, ОСОБА_2 22 травня 2015 року та 05 квітня 2016 року отримала від позивача грошові кошти на загальну суму 80 000 доларів США на утримання дитини. 
Вказані суми не були враховані Печерським районним відділом державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві при визначенні заборгованості по аліментам за 2015 та 2016 роки, що потягло за собою сплату позивачем аліментів в сумі 779 878.19 грн за 2015 рік та 854 132,09 грн - за 2016 рік.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва  від 25 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 відмовлено.
На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що відсутність у розписці умов отримання грошових коштів, зокрема, строку повернення, мети отримання грошових коштів у квітні-травні 2015 року, того, що на час передачі грошових коштів сторони перебували у шлюбі, суд доходить висновку про неможливість застосування до вказаних правовідносин положень ст. 1212 ЦК України - стягнення безпідставно переданих грошових коштів.
Не погоджуючись із вказаним рішенням,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.
Просить рішення Печерського районного суду м. Києва  від 25 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
 Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30 серпня 2007 року, який  розірвано рішенням Печерського районного суду          м. Києва від 19 жовтня  2015 року.
Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 12-15 т. 1 ).
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку ( доходу ) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05.05.2015 року і до досягнення дитиною повноліття ( а.с. 12-15 т. 1 ).
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року змінено в частині визначення розміру аліментів. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку ( доходу ) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 05 травня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. 
В іншій частині рішення залишено без змін. ( а.с. 16-19 т. 1 )
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів залишено без змін ( а.с. 22-26 т. 1).
В період шлюбу, зокрема,  в квітні та травні  2015 року, як зазначено   згідно копії розписки, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 по         10 000 доларів США без вказівки на призначення платежу  та на відпустку в червні-липні - 20 000 доларів США ( а.с. 29 т. 1 ).
Окрім цього, 05 квітня 2016 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 , в рахунок оплати аліментів на утримання малолітньої дитини 40 000 доларів США, зобов`язавшись надати позивачу відповідну розписку, що підтверджується, як зазначено в позові, нотаріально посвідченою заявою від 28 березня 2017 року ОСОБА_5 ( а.с. 30 т. 1 ).
У зв`язку із незарахуванням зазначених коштів, як плату за аліменти на утримання доньки, 03 грудня 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із зазначеними позовними вимогами, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України ( а.с. 4-11 т. 1 ). 
На обґрунтування зазначених вимог позивач надав ксерокопії зазначених доказів. 
Місцевий суд, враховуючи викладене та на переконання апеляційного суду, вірно прийшов до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки гроші отримані відповідачкою в період сімейно-шлюбних відносин та на задоволення потреб членів родини позивача.
Окрім цього, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити, що нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 не підтверджує факт передачі грошей, оскільки вона не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом цієї обставини відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України.
Заявлені позовні вимоги, з точки зору суду другої інстанції, не можуть бути задоволені і з огляду на те, що надані суду докази є документами невідомого походження.
Копіями невідомого походження, як зазначено у  правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.
Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки справжності розписки та заяви шляхом співставленням із оригіналами позивачем не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст. 1212 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
А тому, доводи  ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст. 1212 ЦК України, ст. 89 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді скарги.
Інші обставини, зазначені в апеляції, зокрема, про зміну позиції відповідачки щодо підстав передачі грошових коштів, ухвалення передчасного рішення, звернення позивача з вимогами про розірвання шлюбу в квітні 2015 році, припинення сімейно-шлюбних стосунків в березні 2015 року, на переконання апеляційного суду та в силу викладеного, не є правовою підставою для зміни чи скасування судового рішення місцевого суду.
Окрім цього, доводи апелянта про припинення сімейно-шлюбних стосунків в березні 2015 рокуспростовуються заявленим позовом, де ОСОБА_1  зазначає відомості про розірвання шлюбу 19 жовтня 2015 року.
А тому, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.
Окрім цього, згідно вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.
При цьому, апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                         
                                             П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

 

 

Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

 

Судді:                                                                          Р.В. Березовенко

 

Є.М. Суханова