ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 594/841/19	Головуючий у 1-й інстанції   Губіш О.А. 	
Провадження № 22-ц/817/473/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 302020100 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Костів О. З., Сташків Б. І., 
секретаря - Сович Н.А. 
сторін - представника відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю “Корпорація “Колос- ВС” адвоката
Кавійчик В.П.,  

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Корпорація “Колос-ВС” на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2020 року, постановлене суддею Губіш О.А. в цивільній справі № 594/841/19 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю “Корпорація “Колос-ВС” про визнання договору оренди земельної ділянки припиненим та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що є власником земельної ділянки площею 1,3871 (1,39) га з кадастровим номером 6120880900:01:001:1452 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ТР № 052331. 01 березня 2007 року між ним та ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком дії 5 років, який набув чинності з моменту його реєстрації в Борщівському реєстраційному відділі Тернопільської регіональної філії ДП Центр ДЗК 26 грудня 2007 року за № 040765509420. За Угодою про внесення змін до договору оренди землі, зареєстрованою в Управлінні Держкомзему у Борщівському районі 13 квітня 2012 року за № 612080004003871 передбачено зміни до пункту 8 щодо строку дії договору й строк укладення останнього змінено з 5 до 10 років. Дія договору оренди припинилася 26 грудня 2017 року за закінченням строку, на який його було укладено. Спочатку усно, а згодом листом він повідомляв адміністрацію ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” про намір обробляти свою земельну ділянку самостійно, однак товариством належна йому на праві власності земельна ділянка повернута не була, воно продовжувало використовувати її у власних цілях.
Враховуючи те, що на неодноразові звернення про повернення належної йому на праві власності земельної ділянки відповідач не реагує, продовжуючи незаконно її використовувати, просив у судовому порядку визнати припиненим договір оренди за закінченням 27 грудня 2017 року строку, на який його було укладено, а також витребувати на його користь спірну земельну ділянку.
Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2020 року позов задоволено. Визнано договір оренди землі, укладений 01 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ “Корпорація “Колос-ВС”, державна реєстрація якого проведена Борщівським реєстраційним відділом Тернопільської регіональної філії ДП Центр ДЗК 26 грудня 2007 року за № 040765509420, предметом якого є земельна ділянка площею 1,39 га, кадастровий номер 6120880900:01:001:1452 зі змінами, внесеними на підставі угоди «Про внесення змін до договору оренди землі», зареєстрованої в Управлінні Держкомзему у Борщівському районі 13 квітня 2012 року за № 612080004003871, припиненим з 27 грудня 2017 року. Провадження у справі щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння закрито у зв`язку з відмовою сторони позивача від позову в цій частині. Стягнуто з ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на сплату судового збору в сумі 768, 40 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на неврахування й ненадання судом належної правової оцінки факту укладення 13.04.2012 року додаткової угоди про внесення змін до укладеного раніше між сторонами договору оренди, відповідно до якої збільшилась нормативно грошова оцінка земельної ділянки та продовжено строк укладеного договору оренди на 10 років. Беручи до уваги зміст додаткової угоди в частині строку продовження договору оренди та дату її реєстрації, якою є 13.04.2012 року, а також відомості з державного земельного кадастру та з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, де вказано, що право користування земельною ділянкою за ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” зберігається до 13.04.2022 року, вважає безпідставними вимоги позивача й висновки суду щодо надання ним волевиявлення на здачу в оренду земельної ділянки строком на 10 років, починаючи з моменту реєстрації договору оренди землі, а саме з 26 грудня 2017 року.
Звертає увагу, що після 26.12.2017 року позивач протягом двох років не заперечував проти поновлення договору оренди, не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його намір повернути земельну ділянку з орендного користування. Під час проведення ТОВ "Корпорація "Колос-ВС" весняно-польових робіт на земельній ділянці, яка є об`єктом оспорюваного договору у 2018 році, жодних претензій на адресу товариства від власника ділянки не надходило. 
Крім цього, факт звернення позивача 12.09.2018 року до ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” з заявою про виплату йому орендної плати (паю) за 2018 рік, яка 17.09.2018 року була задоволена, підтверджує, на думку апелянта, як намір ОСОБА_1 продовжити дію укладеного між ними договору оренди землі, так і факт чинності договору оренди земельної ділянки. 
Вважає, що дії позивача, який уклав 13 квітня 2012 року додаткову угоду до договору оренди землі строком на 10 років, а згодом пред`явив позов про визнання договору оренди землі припиненим та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, суперечать його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісними.
З урахуванням вимог ч. 6 ст. 33 ЗУ “Про оренду”, яка не вимагає направлення орендарем повідомлення орендодавцю про намір скористатися правом на поновлення договору оренди, а передбачає поновлення такого лише за наявності фактів продовження орендарем користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди та відсутності протягом одного місяця з часу закінчення строку заперечень з боку орендодавця, що може проявлятися у його “мовчазній згоді” (що в даному випадку й має місце), вважає безпідставними висновки суду в частині відсутності факту пролонгації дії договору оренди з посиланням на те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановленої ст. 33 ЗУ “”Про оренду землі” процедури, наявності волевиявлення сторін та неповідомлення Товариством “Корпорація “Колос-ВС” орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк і не направлення листа з проектом додаткової угоди. При цьому, звертає увагу на неврахування судом відповідних правових висновків, викладених Верховним судом у своїх постановах від 10.09.2018 року в справі № 920/739/17, від 30.01.2019 року в справі № 905/1877/17 та від 06.06.2019 року в справі № 917/439/18.
Заперечення позивача щодо продовження договірних відносин, які товариство отримало 26.07.2018 року, вважає спростовуються фактом його звернення в подальшому, а саме, 12.09.2018 року, з заявою про виплату паю за 2018 рік, яка підтверджує намір продовжити дію укладеного між ними договору оренди.
Крім цього, на думку апелянта, факт звернення позивача до суду з позовними вимогами про визнання договору оренди землі припиненим свідчить про прийняття та розуміння ним укладеної діючої на сьогоднішній день угоди. Разом з тим, вважає дії позивача, який уклав 13.04.2012 року додаткову угоду до договору оренди строком на 10 років, а згодом пред`являє позов про визнання договору оренди припиненим, такими, що суперечать його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою) і є недобросовісними, що дає можливість суду застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки”, як це було зроблено в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 року в справі № 338/180/17.
Також, звертає увагу на невідповідність обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ч. 3 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до яких сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості та відсутності в законі норм права, які б передбачали підстави для припинення договору. 
У своєму відзиві ОСОБА_1 відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи її безпідставною. 
З урахуванням того, що в Угоді про внесення змін до договору оренди землі, зареєстрованій в Управлінні Держкомзему у Борщівському районі 13 квітня 2012 року за № 612080004003871, міститься посилання на викладення в іншій редакції окремих частин укладеного між сторонами договору, в тому числі, п. 8 (що стосується строку, на який укладено договір), яким такий строк змінено на 10 років (замість 5, про які сторони домовились раніше), то, так як Угода про внесення змін є невід`ємною частиною раніше укладеного договору, а не додатковою угодою (як помилково вважає позивач), оскільки визначений договором і законом порядок для поновлення договору оренди шляхом укладення додаткової угоди ним не був дотриманий, строк дії укладеного між сторонами договору оренди закінчився 26 грудня 2017 року.
Вважає безпідставним твердження апелянта щодо підтвердження матеріалами справи факту укладення договору на строк до 13.04.2022 року з посиланням на наявні у витягу з ДЗК інформацію про земельну ділянку та інформацію, наявну у витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, оскільки інформація про право оренди земельної ділянки та строк дії договору оренди була перенесена автоматично з Державного земельного кадастру при здійсненні державної реєстрації права власності на земельну ділянку державним реєстратором Борщівської міської ради Скороходом Р.О., за його заявою від 11 квітня 2019 року, а інформація про строк дії договору оренди до 13.04.2022 року була внесена до Державного земельного кадастру в травні-липні 2018 року незаконно, що підтверджується витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 03 травня 2018 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 29 травня 2018 року, де такої інформації на цю дату ще не було, як і не було в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку. Стверджує, що саме така незаконно внесена в Державний земельний кадастр інформація про строк дії договору оренди до 13.04.2022 року й стала перешкодою йому в користуванні даною земельною ділянкою, так як не будучи обізнаним з межами своєї земельної ділянки та маючи відмови організацій, які спеціалізуються на розробці технічної документації (до яких він звертався), щодо укладення угоди на виконання робіт з землеустрою по відновленню меж земельної ділянки, він не міг приступити до використання своєї земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди. Разом з тим, отримавши від Борщівського відділу Держгеокадастру довідку про строк дії договору до 13.04.2022 року, відповідач восени 2017 року засіяв його земельну ділянку, що також унеможливило користування ним останньою. Зважаючи, що на його звернення й у 2018 році про недопустимість використання земельної ділянки відповідач не відреагував, він змушений був звернутися до суду за захистом порушеного права в зазначений спосіб, який дасть йому можливість внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав. 
Крім цього, вважає безпідставними доводи апелянта в частині незастосування судом до спірних правовідносин вимог ч. 6 ст. 33 ЗУ “Про оренду землі”, оскільки, з урахуванням того, що відповідач не надсилав йому листа-повідомлення про наміри продовжувати строк договору оренди, вважає, що відповідно обов`язку протягом одного місяця за закінченням строку договору надсилати лист-повідомлення з запереченнями відносно поновлення договору оренди в нього не виникало. Також, з урахуванням неможливості визначити в законний спосіб межі земельної ділянки з причини здійснення супротиву з боку відповідача, стверджує, що в нього не було змоги користуватися своєю земельною ділянкою. А беручи до уваги й те, що Угода про внесення змін до договору оренди землі містить зміну істотних умов договору, а саме: строку, розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки, форми та розміру орендної плати, в той час як ч. 6 ст. 33 ЗУ “Про оренду землі” встановлює підстави поновлення договору оренди на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором, вважає, що відсутні передбачені законом підстави для застосування даної норми закону до спірних правовідносин.
Факт одержання ним орендної плати вважає, не є таким, що підтверджує прийняття ним наміру на продовження дії договору оренди, а є лише частиною відшкодованої йому шкоди, яку він має намір довести та просити повернути за незаконне користування (понад встановлені договором оренди строки) його земельною ділянкою відповідачем.
У судовому засіданні представник ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” адвокат Кавійчик В.П. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній просила таку задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Денисова Т.С. у судове засідання не з`явилися. В надісланій суду письмовій заяві, просили розгляд справи проводити у їх відсутності, апеляційну скаргу відповідача — залишити без задоволення.
Згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З урахуванням положень даної статті закону колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи у відсутності позивача та його представника. 
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року провадження у даній справі зупинялося до закінчення перегляду судового рішення в подібних правовідносинах у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду у цивільній справі № 313/350/16-ц.
10 листопада 2020 року провадження в даній справі поновлено.
Після поновлення провадження у справі позиція сторін щодо доводів апеляційної скарги та відзиву на неї залишилася незмінною.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка площею 1,39 га, розташована на території Більче – Золотецької сільської ради Борщівського району Тернопільської області, з цільовим призначенням – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 6).
01 березня 2007 року між ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки площею 1,39 га, строком на 5 років з моменту його державної реєстрації, яка здійснена 26 грудня 2007 року у Борщівському реєстраційному відділі Тернопільської регіональної філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 26 грудня 2007 року за № 040765509420 (а.с. 7-8).
Згідно п. 8 Договору оренди землі його укладено на п`ять років. Після закінчення строку договору оренди землі, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. 
За п. 9 цього договору орендна плата вноситься орендарем у натуральній формі (5 центнерів зерна) та в грошовій формі, конкретний розмір якої договором не визначено.
Пунктом 37 Договору оренди землі передбачено, що дія договору землі припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
В подальшому між сторонами укладено Угоду про внесення змін до договору оренди землі (а.с. 9), згідно якої сторони домовились внести в договір оренди землі, який зареєстрований у Борщівському районному відділі Тернопільської регіональної філії ДП Центр ДЗК за № 040765509420 від 26 грудня 2007 року наступні зміни:
- пункт 2 викласти в наступній редакції: «В оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,39 га»;
- пункт 5 викласти в наступній редакції: «Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 43316, 00 грн»;
- пункт 8 викласти в наступній редакції: «Договір укладено на 10 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію»;
- пункт 9 викласти в наступній редакції: «Орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі 6 (шість) центнерів зерна – 3% від нормативної грошової оцінки»
В Угоді про внесення змін до договору оренди землі сторони погодили, що дана угода є невід`ємною частиною договору оренди.
Не зважаючи на відсутність в Угоді про внесення змін до договору оренди землі дати її укладення сторонами, така була зареєстрована в Управлінні Держкомзему у Борщівському районі 13 квітня 2012 року за № 612080004003871.
Також, згідно наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомостей вбачається, що 11.04.2019 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.04.2019 року внесено відомості про право оренди спірної земельної ділянки відповідачем до 13.04.2022 року.         
Інформація щодо терміну дії спірного договору з`явилася у відповідних державних реєстрах у травні-липні 2018 року, а станом на 29 травня 2018 року зазначена у них не була, що стверджується Витягом з ДЗК від 03.05.2018 року № НВ – 6104645832018, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 125539948 від 29.05.2018 року.
Інформація про право оренди земельної ділянки та строк дії договору оренди була перенесена автоматично з Державного земельного кадастру при здійсненні державної реєстрації права власності на земельну ділянку державним реєстратором Борщівської міської ради Скороходом Р.О., за заявою ОСОБА_1 від 11 квітня 2019 року.
Частиною 3 ст. 792 Цивільного кодексу України встановлено, що відносини щодо найму (оренди) земельної діялнки регулюються законом.
Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
За ст. 13 Закону України “Про оренду землі” договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про оренду землі» строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років. При передачі в оренду сільськогосподарських угідь для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строк дії договору оренди земельних ділянок визначається з урахуванням періоду ротації основної сівозміни згідно з проектами землеустрою.
Згідно зі ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.
Частинами 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, мас переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Таким чином, відповідно до положень ст. 33 Закону України “Про оренду землі” реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.
Частинами 6, 8, 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин встановлено, що в разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що статтею 33 ЗУ “Про оренду землі” було визначено алгоритм дій орендаря та орендодавця за наявності наміру поновити договір оренди та визначено певні правові запобіжники для захисту орендаря, як більш уразливої сторони у цих відносинах, від умисного й безпідставного ухилення орендодавця від продовження орендних правовідносин за відсутності для цього підстав та за наявності добросовісної поведінки орендаря. При цьому, законодавець ототожнив поняття “переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк” та “поновлення договору оренди землі”, використовуючи конструкцію “поновлення договору оренди землі” як для підстави такого поновлення, передбаченою частинами першою — п`ятою, так і для підстави, передбаченої частиною шостою цієї статті, що свідчить про їх аналогічну послідовність.
Тобто, виникненню в орендодавця обов`язку прийняти рішення про поновлення договору оренди землі або про наявність заперечень щодо такого поновлення договру з надсиланням відповідного листа-повідомлення має передувати звернення орендаря з повідомленням про намір продовжити орендні правовідносини на певних умовах. Факт порушення орендарем місячного терміну для направлення орендареві листа-повідомлення про прийняте ним рішення у відповідь на вчасно надісланий орендарем лист-повідомлення з поектом додаткової угоди дає орендареві підстави розраховувати на можливість поновлення договору оренди землі в силу закону, а саме — в силу частини шостої статті 33 ЗУ “Про оренду землі”. І саме в такому випадку відсутність листа-повідомлення орендодавця про заперечення в поновленні договору оренди землі можна кваліфікувати як “мовчазну згоду” орендодавця на поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Відповідний правовий висновок щодо застосування вимог ч. 6 ст. 33 ЗУ “Про оренду” викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі № 313/350/16-ц, наслідком чого став відступ Великою Палатою від висновку Верховного Суду у складі Судової падати з розгляд справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеного у постанові від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 стосовно тверджень про необов`язковість повідомлення орендарем орендодавця про намір скористатися правом на поновлення договору оренди землі для виникнення підстави поновлення договору, передбаченої частиною шостою статті 33 ЗУ “Про оренду землі”. 
Близькі за змістом висновки викладено й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17, згідно з якими для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 ЗУ “Про оренду землі”, необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватися виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підписуючи договір оренди землі від 01 березня 2007 року та угоду про внесення змін до договору оренди землі, ОСОБА_1 надав своє волевиявлення ТОВ «Корпорація «Колос-ВС» щодо надання права оренди належної йому земельної ділянки строком на 10 років, починаючи з моменту державної реєстрації договору оренди землі, а саме з 26 грудня 2007 року й у зв`язку з тим, що Товариство не скористалось передбаченим ЗУ “Про оренду землі” переважним правом на поновлення договору оренди землі, останній є припиненим з 27 грудня 2017 року.
Колегія суддів повністю погоджується з висновками Борщівського районного суду, як такими, що зроблені з урахуванням вимог закону та відповідають наявним у справі доказам.
Так, приймаючи до уваги зміст укладеної між сторонами угоди про внесення змін до договору оренди землі, зареєстрованої 26 грудня 2007 року, яка передбачає викладення пункту 8 основного договору оренди в іншій редакції, що стосується строку договору та визначення останнього строком у 10 років, висновки суду в частині припинення договору оренди з 26 грудня 2017 року повністю узгоджуються з наявними у справі доказами.
Вірну оцінку надано судом першої інстанції й факту наявності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації про право оренди спірної земельної ділянки за відповідачем до 13.04.2022 року. Зокрема, з урахуванням внесення таких відомостей за заявою самого відповідача після припинення строку дії договору оренди, а саме 11.04.2019 року, судом вірно не взято до уваги вказану інформацію, як доказ закінчення строку дії укладеного між сторонами договору саме вказаного числа. При цьому наявність даної інформації у державному реєстрі не позбавляє позивача права скасування в подальшому реєстрації права оренди з урахуванням рішення про задоволення позову в даній справі, предметом якої є строк припинення укладеного між сторонами договору.
Також, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження виконання Товариством дій, передбачених ч.ч. 1-5 ст. 33 ЗУ “Про оренду”, що є передумовою для визнання договору оренди продовженим на підставі вимог Закону, а саме, на підставі ч. 6 ст. 33 ЗУ “Про оренду”, вірними, надумку колегії суддів є й висновки суду першої інстанції в частині неповідомлення орендарем до закінчення строку дії договору в установлені строки про сві намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк та не направлення жодних листів з проектом додаткової угоди. 
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування й ненадання судом належної правової оцінки факту укладення 13.04.2012 року додаткової угоди про внесення змін до укладеного раніше між сторонами договору оренди, відповідно до якої збільшилась нормативно грошова оцінка земельної ділянки та продовжено строк укладеного договору оренди на 10 років з посиланням на те, що зміст додаткової угоди в частині строку продовження договору оренди та дата її реєстрації 13.04.2012 року, а також відомості з державного земельного кадастру та з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, де вказано, що право користування земельною ділянкою за ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” зберігається до 13.04.2022 року, свідчать про те, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки не може вважатися припиненим колегія суддів відхиляє, оскільки укладена між сторонами додаткова угода є невід`ємною частиною раніше укладеного договору оренди, а не документом, складеним відповідно до вимог ст. 33 ЗУ “Про оренду землі”, який регулює питання поновлення строку договору оренди на новий строк у зв`язку з закінченням останнього, а внесення в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно відомостей про право оренди мало місце поза межами строку, встановленому в договорі, що не позбавляє позивача права скасування такої реєстрації в подальшому. 
Такими, що підлягають відхиленню колегією суддів є й доводи апеляційної скарги в частині неврахування судом фактів відсутності протягом двох років, починаючи з 26.12.2017 року, з боку позивача заперечень відносно поновлення договору оренди, не вчинення жодних дій, які б свідчили про його намір повернути земельну ділянку з орендного користування, відсутності претензій на адресу товариства від власника під час проведення весняно-польових робіт на земельній ділянці, яка є об`єктом оспорюваного договору, у 2018 році, а також - факту звернення позивача 12.09.2018 року до ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” з заявою про виплату йому орендної плати (паю) за 2018 рік, яка 17.09.2018 року була задоволена, що на думку відповідача свідчать про намір ОСОБА_1 продовжити дію укладеного між ними договору оренди землі та про чинність договору оренди земельної ділянки, оскільки за умови недотримання ТОВ “Корпорація “Колос-ВС” передбаченого ч.ч. 1-5 ЗУ “Про оренду землі” порядку для використання переважного права на укладення договору на новий строк, вказані обставини жодного правового значення не мають. Крім цього, з урахуванням виплати позивачу коштів за користування земельною ділянкою за 2018 рік, в той час як строк дії договору був припинений у 2017 році, такі кошти, на думку колегії суддів, не можуть вважатися орендною платою в розумінні укладеного між сторонами договору, а є лише коштами за фактичне використання земельної ділянки понад строки, визначені договором оренди, якого (використання земельної ділянки й по даний час) не заперечує Товариство.
Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги відповідача щодо не надання належної правової оцінки недобросовісності дій позивача, який уклавши 13 квітня 2012 року додаткову угоду до договору оренди землі строком на 10 років, згодом пред`явив позов про визнання договору оренди землі припиненим та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, оскільки укладена між сторонами додаткова угода є невід`ємною частиною раніше укладеного договору оренди, а не документом, складеним відповідно до вимог ст. 33 ЗУ “Про оренду землі”, який регулює питання поновлення строку договору оренди на новий строк у зв`язку з закінченням останнього.
Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги відповідача в частині неврахування судом вимог ч. 6 ст. 33 ЗУ “Про оренду”, яка не вимагає направлення орендарем повідомлення орендодавцю про намір скористатися правом на поновлення договору оренди, а передбачає поновлення такого лише за наявності фактів продовження орендарем користуватися земельною ділянкою після закінчення строку оренди та відсутності протягом одного місяця з часу закінчення строку заперечень з боку орендодавця, що може проявлятися у його “мовчазній згоді” (що в даному випадку й має місце) та неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10.09.2018 року в справі № 920/739/17, від 30.01.2019 року в справі № 905/1877/17 та від 06.06.2019 року в справі № 917/439/18., оскільки вказані доводи спростовуються висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 вересня 2020 року в справі № 313/350/16-ц, від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 530/212/17, які мають пріоритет в застосуванні над висновками Верховного Суду.
Слід відхилити, на думку колегії суддів, і доводи апеляційної скарги відповідача щодо не надання належної правової оцінки факту звернення позивача до суду з позовними вимогами про визнання договору оренди землі припиненим, як такому, що суперечать його попередній поведінці (укладенню додаткової угоди та отриманню плати за користування земельною ділянкою), що дає можливість суду застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки”, як це було зроблено в схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 року в справі № 338/180/17, та на думку апелянта, свідчить про прийняття та розуміння ОСОБА_1 укладеної діючої на сьогоднішній день угоди, оскільки факт звернення позивача з даним позовом є лише наслідком невизнання відповідачем факту припинення укладеного між ними договору оренди, а не навпаки (факту визнання позивачем продовження строку його дії), в зв`язку з чим правові підстави для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки”, що відображено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05.06.2018 року в справі № 338/180/17 відсутні, так як правова ситуація в даній справі не є подібною.
Відхиляються колегією суддів і доводи апелянта щодо невідповідності обраного позивачем способу захисту порушеного права вимогам ч. 3 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України, згідно з якими сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості та відсутності в законі норм права, які б передбачали підстави для припинення договору, оскільки перелік способів захисту порушеного права визначений ст. 16 Цивільного кодексу України, пункт 7 якої відносить до такого переліку й припинення правовідношення. 
У відповідності до ч.1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно вимог ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги відповідача про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при його ухваленні не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2020 року з підстав, наведених в апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю “Корпорація “Колос-ВС”, скасуванню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 1,; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Корпорація “Колос-ВС” — залишити без задоволення.
Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 27 січня 2020 року — залишити без змін. 
Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 30 листопада 2020 року.

Головуючий 
Судді