УХВАЛА

06 жовтня 2020 року 
м. Київ

Справа №  916/2417/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Васьковського О.В. - головуючого, Білоуса В.В., Огородніка К.М.,

за участі секретаря судового засідання Аліференко Т.В.
розглянувши у судовому засіданні матеріали касаційної скарги Акціонерного товариства "Укртрансгаз" 
на рішення Господарського суду Одеської області (суддя - С.П.  Желєзна) від 11.12.2019 
та постанову Північно-західного апеляційного господарського суду (головуючий - Я.Ф. Савицький, судді: В.М. Головей, Г.П. Разюк) від 17.06.2020 
за позовом Акціонерного товариства "Укртрансгаз"
до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Світлий" 
за участі  третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
про стягнення та зобов`язання вчинити певні дії.

Учасники справи:
представник позивача- Ганченко М.О., адвокат,
представник відповідача - не з`явився,
представник третьої особи - Лисенко В.О., адвокат.
ВСТАНОВИВ:
1.          16.08.2019 Акціонерне товариство "Укртрансгаз" (далі - Позивач) звернулося до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Світлий" (далі - Відповідач) про зобов`язання Відповідача повернути Позивачу природний газ обсягом  5,636 тис. куб. м та стягнути з Відповідача 31 863 грн 75 коп. вартості  безпідставно набутого природного газу обсягом  5,636 тис. куб. м.
2.          Позовна заява мотивована здійсненням Відповідачем в березні 2017 року відбору природного газу за заявлений обсягом з газотраспортної системи (далі - ГТС), оператором якої є Позивач, за відсутності у Відповідача постачальника природного газу та без оформлення правовідносин з Позивачем, який придбав цей газ за результатами публічних закупівель, що був поданий до ГТС на виконання Позивачем функцій оператора ГТС. 
3.          28.10.2019  Господарський  суд Одеської області ухвалив залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - Третя особа).
4.          11.12.2019 Господарський суд Одеської області ухвалив рішення (залишене без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020) про відмову в позові.
5.          Рішення судів мотивовані недоведенням Позивачем факта неправомірного споживання Відповідачем природного газу за заявленим обсягом в березні 2017 року з огляду на існування укладеного з Третьою особою договору  постачання природного газу, умови якого охоплюють постачання газу у березні 2017 року, з огляду на відсутність повідомлення Відповідачу обмежити або припинити  споживання природного газу в заявленому Позивачем періоді та на відсутність доказів вжиття постачальником або оператором (на замовлення постачальника) заходів з обмеження  або припинення постачання природного газу Відповідачу. Суди врахували незаконність одночасного поєднання Позивачем в одному спорі вимог про повернення безпідставно набутого майна та про відшкодування його вартості, а також врахували неспроможність вимог Позивача про повернення природного газу як безпідставно набутого майна через факт нездійснення Відповідачем такого виду діяльності як зберігання  природного газу з підстав відсутності у Відповідача  статусу та прав оператора газосховищ.
6.          13.07.2020 Позивач подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020 і рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
7.          13.08.2020 Суд ухвалив відкрити касаційне провадження за скаргою Позивача на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020 і рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 та призначити розгляд касаційної скарги у відкритому судовому засіданні на 06.10.2020.
8.          Розгляд цієї справи здійснюється відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) з урахуванням змін, внесених Законом України від 15.01.2020 № 460-IX "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", який набрав чинності 08.02.2020 та яким частину другу статті 287 ГПК України викладено у новій редакції.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
9.          Дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.
10.          В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.
          Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
          Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.
          При цьому, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України"). 
          У рішенні ЄСПЛ від 02.03.1987 у справі "Monnell and Morris v. the United Kingdom" (§ 56) зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них.
          Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб.
11.          Скаржник, мотивуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі з посиланням по суті на положення пунктів 1, 4 (в скарзі допущена технічна помилка - вказано пункти 2, 4) частини першої статті 287 ГПК України зазначив про неврахування судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень висновку Верховного Суду про застосування норм статей 14, 202, 316, 319, 334, 509, 626, 714, 1212-1213 Цивільного кодексу України, статті 14 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах, а саме щодо підстав для виникнення договірних відносин з поставки природного газу, викладеного в постановах: від 20.12.2018 у справі №  920/169/18, від 10.06.2020 у справі №  904/4018/19, від 18.05.2020 у справі №  826/16697/17 (адміністративне провадження), від 28.04.2020 у справі №  826/15568/16, від 10.04.2020 у справі № 808/954/17, від 06.03.2020 у справі №  803/13/16; відповідно до висновку у яких доказом поставки природного газу є не договір між особами, а акти приймання-передачі природного газу (які у спірних правовідносинах відсутні, оскільки не підписані), що і фіксують проведення господарської операції за цією угодою та перехід права власності на природний газ до споживача (Відповідача).
З урахуванням цього висновку, за доводами скаржника, наявність у Відповідача договору з Третьою особою на поставку газу за відсутності підписаних сторонами актів приймання-передачі природного газу за цією угодою, не має жодного значення з точки зору доведення факту здійснення поставки газу, у зв`язку із чим саме встановлення факту виникнення договірних правовідносин через фактичне виконання договору є підставою для визнання відносин договірними. 
12.          Також скаржник мотивував подану скаргу виходом судів за межі доказування через неврахування висновків Верховного Суду в постановах: від 22.03.2018 у справі № 904/2092/17, від 20.02.2018 у справі № 911/653/17 та від 22.06.2018 у справі № 904/5621/17, з урахуванням яких суди мали дійти висновку, що правовідносини між  Відповідачем та Третьою особою за укладеним між ними договором, у тому числі стосовно дій/бездіяльності Третьої особи щодо виділення номінацій у спірний період та їх наслідків, які не є предметом спору та заявлених Позивачем у цій справі вимог, можуть предметом  окремого позову. 
13.          Крім цього скаржник, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі з посиланням на положення пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України, зазначив:
- про помилковий висновок судів щодо недоведення Позивачем вжиття заходів з обмеження або припинення постачання природного газу Відповідачу у спірний період через відсутність доказів направлення відповідного повідомлення Відповідачу, з огляду на те, що цей обов`язок покладений  не на Позивача як на оператора, а на постачальника (у разі його наявності у споживача);
- про помилковий висновок судів щодо відмови в позові через альтернативний характер вимог Позивача з огляду на те, що на стадії відкриття провадження у цій справі це питання порушено не було: позовна заява з цих підстав судом без руху для усунення недоліків не залишалась;
- про допущення судами процесуальних порушень через неврахування факту неподання Відповідачем відзиву із запереченнями позовних вимог та факту неподання доказів отримання природного газу від Третьої особи, внаслідко чого є не доведеним факт отримання Відповідачем природного газу від Третьої особи;
- про порушення судами норм закону через викладення в оскаржуваних рішеннях доводів та доказів лише на корить Відповідача - без врахування доводів та доказів протилежної сторони - Позивача.
14.          Поряд з викладеним, обґрунтовуючи підстави для касаційного оскарження судових рішень у цій справі з посиланням на положення підпунктів "а", "б, "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України скаржник зазначив, що:
-          касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
-          справа становить значний суспільний інтерес, оскільки предметом розгляду справи є безпідставне набуття природного газу з газотранспортної системи, де оператором є Позивач, який, в свою чергу, зобов`язаний був у спірний період здійснювати безпечне та безперебійне транспортування природного газу споживачам на всій території України та до країн Європейського Союзу;
-            справа має виняткове значення для Позивача, оскільки стосується правовідносин щодо несанкціонованого споживання природного газу з ГТС позивача, який в силу статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт", як товариство, що мало на балансі та обслуговувало магістральні газопроводи, має важливе значення для держави Україна.
15.          Суд дослідив зазначені доводи скаржників і вважає за необхідне звернути увагу на таке.
16.          Щодо висновку Верховного Суду в постанові від 18.05.2020 у справі №  826/16697/17:
У цій постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що "саме по собі ігнорування (невиконання) НАК "Нафтогаз України" визначеного обов`язку із видачі номінацій та поставки газу, що призвело до невиконання господарського зобов`язання саме постачальником, може мати наслідком притягнення такої особи до відповідальності відповідно до положень статті 59 Закону № 329-VIII, а також відшкодування збитків згідно з приписами статті 216 ГК України. Водночас, такі обставини не є тотожними фактичному руху матеріального активу, з яким ПК України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків".
Зважаючи на цей висновок, посилання скаржника на викладені в постанові у справі № 826/16697/17 висновки не можуть розглядатися як підстави касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень, оскільки такі висновки зроблені щодо правовідносин, які не є подібними до правовідносин у цій справі через неоднаковість (неподібність) предметів спору,  підстав позову, змісту позовних вимог та встановленими фактичними обставини у цій справі та у справі №  826/16697/17.
При цьому Суд звертається до висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного в постановах від 02.07.2020 у справі  №  908/955/18, від 18.08.2020 у справі № 917/1568/19, від 26.08.2020 у справі №  917/1617/19, підстав для відступу від якого Суд не вбачає.
17.          Звертаючись до аргументів скаржника про невідповідність висновків в оскаржуваних судових рішеннях висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, Суд зазначає, що справу №  920/169/18 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва з огляду на те, що суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а також не було надано належної оцінки доводам учасників справи. 
Направлення справи на новий розгляд виключає вирішення спору по суті заявлених вимог, а, отже, й не означає остаточне формування правового висновку Верховного Суду у такій справі та в судових рішеннях з них. 
Аналогічного висновку Суд дійшов стосовно посилання скаржника як на приклад неоднакової правозастосовчої практики на постанову Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 904/4018/19 з огляду на передачу справи №  904/4018/19 за рішенням Верховного Суду на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області з підстав допущення судами попередніх інстанцій неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.  
Крім цього у справі № 920/169/18 позовні вимоги мотивовані тим, що спірні грошові кошти перераховані Відповідачці помилково із посиланням у графі призначення платежу відповідного платіжного доручення на договір, який між сторонами не укладався, чого не мало місця у цій справі, що переглядається.
Також в рішенні у справі № 920/169/18 зроблено висновок, що сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. 
Однак, подібний висновок не може бути застосовано при розгляді цієї справи, оскільки обставин переплати суми за зобов`язаннями, як і відсутності договірних відносин у цій справі не встановлено.
18.          У справах № 826/10933/14, № 826/15568/16,  №  808/954/17, №  803/13/16, №  826/16697/17, на висновки в судових рішеннях Верховного Суду у яких послався скаржник у цій справі, предметом позовних вимог було визнання протиправними та скасування податкових повідомлення-рішення податкового органу про визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств і податку на додану вартість з посиланням на реальність здійснених господарських операцій на виконання умов відповідних договорів, з яким Податковий кодекс України і пов`язує реальність господарської операції як підстави для відображення відповідних зобов`язань в податковому обліку платника податків.
Отже правовідносини у наведених справах та у справі, що переглядається, не є подібними через неподібність предметів позовів, підстав позовів та правовим регулюванням спірних правовідносин.
19.          Суд також дійшов висновку про неподібність правовідносин у цій справі з правовідносинами  у справах № 904/2092/17, № 911/653/17 та № 904/5621/17 (на неврахування висновків в рішеннях Верховного Суду у яких вказав скаржник - пункт 12) через неподібність предметів позовів, підстав позовів та правового регулювання спірних правовідносин, оскільки на відміну від предмету спору у цій справі - обсяги спожитого без підтвердженої номінації природного газу та його вартість:
- у справі № 911/653/17 предметом спору стали суми компенсації Оператору ГРМ (позивачу) вартості небалансу природного газу через несанкціонований відбір природного газу,
- у справах № 904/2092/17, № 904/5621/17 предметом спору стали дії з направлення повідомлень/актів про припинення газопостачання та вимоги відновити газопостачання, що припинене з підстав відсутності підтвердженої номінації на природний газ у заявленому періоді.
Отже неоднаковість предметів позовів у справах № 904/2092/17, №  911/653/17 та № 904/5621/17 з позовом у цій справі, відповідна відмінність підстав позовів та суб`єктного складу у спорах у вказаних справах від підстав та суб`єктного складу у цій справі обумовило неоднакове правове регулювання  правовідносин у наведених справах із правовідносинами у цій справі, а відповідно і неподібність правовідносин у справах № 904/2092/17, №  911/653/17 та № 904/5621/17 з правовідносинами у цій справі.
          Суд також зазначає про помилковість аргументів скаржника про необхідність врахування судами у цій справі висновку Верховного Суду в постановах у справах №  904/2092/17, №  911/653/17 та № 904/5621/17, з урахуванням якого суди у цій справі мали дійти висновку, що правовідносини між Відповідачем та Третьою особою за укладеним між ними договором, у тому числі стосовно дій/бездіяльності Третьої особи щодо виділення номінацій у спірний період та наслідків таких, що не є предметом спору та заявлених Позивачем у цій справі вимог, можуть предметом  окремого позову, оскільки на цей висновок у справах № 904/2092/17, №  911/653/17 та №  904/5621/17 скаржник послався, виокремивши його із контексту судового рішення, не урахувавши викладеної в рішенні в кожній із названих справ правової позиції Верховного Суду стосовно кожних із спірних правовідносин та предметів спору. 
20.          У зв`язку із викладеним Суд дійшов висновку про не доведення скаржником необхідності врахування господарськими судами у цій справі висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, викладених в постановах від 18.05.2020 у справі №826/16697/17, від 12.09.2017 у справі №  826/10933/14, від 28.04.2020 у справі №826/15568/16, від 10.04.2020 у справі № 808/954/17, від 06.03.2020 у справі №803/13/16 та висновків Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладених у постановах від 20.12.2018 у справі № 920/169/18, від 22.03.2018 у справі №  904/2092/17, від 20.02.2018 у справі № 911/653/17 та від 22.06.2018 у справі №  904/5621/17, оскільки не доведено подібності правовідносин у цих справах із правовідносинами у цій справі.
21.          Водночас, щодо визначення подібності правовідносин Верховний Суд звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 27.03.2020 у справі № 910/4450/19 зазначила, що подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за такими критеріями: суб`єктний склад сторін спору, зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) та об`єкт (предмет). 
Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому, зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (пункт 32 постанови від 27.03.2018 №910/17999/16; пункт 38 постанови від 25.04.2018 № 925/3/7, пункт 40 постанов від 25.04.2018 № 910/24257/16). 
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 910/8956/15 та від 13.09.2017 у справі № 923/682/16.
При цьому, під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин 
Суд звертається до правової позиції, щодо послідовно та неодноразово викладалась Великою Палатою Верховного Суду в питанні визначення подібності правовідносин у судових рішеннях: пункт 60 постанови від 23.06.2020 у справі №  696/1693/15-ц (провадження № 14-737цс19), пункт 6.30 постанови від 19.05.2020 у справі № 910/719/19, постанова від 16.01.2019 у справі №  757/31606/15-ц, постанова від 12.12.2018 у справі № 2-3007/11, пункт 5.5 від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови від 16.05.2018 у справі №  910/5394/15-г.
22.          Таким чином у контексті наведеного відсутні підстави для висновку про те, що правовідносини у справі, що розглядається, та у справах, на які посилається скаржник на обґрунтування підстав касаційного оскарження прийнятих у справі судових рішень, є подібними.
23.          Суд залишає без розгляду аргументи скаржника про допущення судами процесуальних порушень під час дослідження зібраних у справі доказів, викладені у пункті 13 цієї ухвали, оскільки з урахуванням вимог пункту 1 частини третьої статті 310 ГПК України Суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (пункт 22 цієї ухвали).
24.          Крім цього Суд не розглядає як підстави для скасування оскаржуваних судових рішень аргументи касаційної скарги щодо порушеного в скарзі питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, аргументи щодо значного суспільного інтересу справи та її виняткового значення для скаржника, оскільки вказані аргументи, за приписами частини третьої статті 287 ГПК України, стосуються підстав та процесуальної можливості для касаційного оскарження судових рішень (з відкриттям касаційного провадження для здійснення їх касаційного перегляду) у певній категорії справ - судових рішень у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятисот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Водночас це питання Суд вирішив згідно з ухвалою від 13.08.2020, відкривши касаційне провадження за скаргою Позивача на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020 і рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 у цій справі та призначивши її розгляд у відкритому судовому засіданні.
Суд також зазначає, що незгода із рішенням суду попередньої інстанції не означає його незаконність, як і не може вказувати на незаконність рішення його негативні наслідки для скаржника, оскільки настання цих наслідків у випадку прийняття судового рішення не на користь однієї із сторін є звичайним, передбаченим господарським процесом, наслідком. Подана ж касаційна скарга фактично зводиться до спроби переконати Суд у необхідності переглянути зміст рішень, ухвалених судами першої і апеляційної інстанцій, однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законне рішення суду лише через незгоду з ним скаржника з підстав суб`єктивного тлумачення його як незаконного.
25.          Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанцій закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. 
          При цьому, зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
26.          З огляду на викладене Суд доходить висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020 та рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 у цій справі.
Керуючись статтями 233, 234, 235 пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК  України, Суд
УХВАЛИВ :
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Укртрансгаз" на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.06.2020 та рішення Господарського суду Одеської області від 11.12.2019 у справі  №  916/2417/19.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                            О.В. Васьковський
Судді                                                                                В.В. Білоус
                                                                                          К.М. Огороднік