УХВАЛА

02 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 140/5355/20
адміністративне провадження № К/9901/26760/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І.В.,
суддів: Шишова О.О.,  Яковенка М.М., 

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду від  23.06.20  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.20 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,
у с т а н о в и в :
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 №Ф-4551-55 на суму єдиного внеску 29293, 44 грн.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що 19.02.2020 отримав оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.02.2020 за №Ф-4551-55, у якій зазначено, що станом на 31.01.2020 заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені становить 29293,44 грн. Уважає, що дана вимога не зрозуміла, оскільки вона не носить конкретизації, з якої саме причини виникла дана заборгованість. Припускає, що можливо це пов`язано зі здійсненням ним, у минулому, підприємницької діяльності, однак у 2003 році йому надійшов лист з вимогою здати поточну звітність по здійсненні підприємницької діяльності. Прибувши до органів податкової служби за адресою: м. Луцьк, Київський майдан, 4, позивач повідомив, що вже не займається підприємницькою діяльністю. Йому було поставлено вимогу сплатити штраф та запропоновано написати заяву про зупинення здійснення підприємницької діяльності та зняття з обліку як фізичної особи-підприємця. Вказані вимоги були виконані, а заява про зупинення здійснення підприємницької діяльності та зняття з обліку як фізичної особи-підприємця написана в приміщенні податкової служби та подана відповідному працівникові, який зареєстрував дану заяву у своєму журналі. Крім того, аналогічні дії були вчинені ним і у Пенсійному фонді. 
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду  від 13 квітня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23.06.2020, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.20, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області від 11 лютого 2020 року №Ф-4551-55 про сплату боргу (недоїмки).
Не погоджуючись із зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з вказаною касаційною скаргою.
За правилами частини першої  статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.
Пункт 8 частини другої  статті 129 Конституції України  серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням відповідає  стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до частини першої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України  передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього  Кодексу  розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього  Кодексу  позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Відповідно до пунктів 6, 10 частини шостої  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України  для цілей цього  Кодексу  справами незначної складності є: справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.    
З огляду на обставини, встановлені судовими рішеннями, предметом спору у цій справі є визнання протиправним та скасування рішення контролюючого органу, на підставі якого може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (210200 грн).    
Суд першої інстанції розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Отже, ця адміністративна справа підпадає під критерій, встановлений пунктом 6 частини шостої  статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення справи незначної складності.    
За таких обставин, колегія суддів вважає, що вищезгадану касаційну скаргу подано на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Щодо тверджень позивача про те, що касаційна скарга у справі № 140/5355/20 має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, Суд звертає увагу на те, що об`єктивних доказів та підтвердження зазначеного, а також ґрунтовних доводів, у чому саме полягає фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики скаржником в поданій касаційній скарзі не наведено, а посилання на неправильну на думку скаржника оцінку доказів судами попередніх інстанцій не може вважатись питанням права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Враховуючи характер правовідносин, з приводу прав і обов`язків сторін в яких виник спір, що є предметом судового розгляду у цій адміністративній справі, предмет доказування, обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також доводи касаційної скарги, ця адміністративна справа підпадає під критерії визначення справи незначної складності.
Випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої  статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах «Леваж Престасьон Сервіс проти Франції» («Levages Prestations Services v. France») від 23 жовтня 1996 року, заява №21920/93; «Гомес де ла Торре проти Іспанії» («Brualla Gomes de la Torre v. Spain») від 19 грудня 1997 року, заява №26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями  248,  328,  333 Кодексу адміністративного судочинства України, -
у х в а л и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Волинській області на рішення  Волинського окружного адміністративного суду від  23.06.20  та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29.09.20 у справі 140/5355/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                      І. В. Дашутін
Судді                                                                                          О. О. Шишов
                                                                                          М. М. Яковенко