Номер провадження: 22-ц/813/2633/20 
Номер справи місцевого суду: 522/12517/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019року, ухваленого під головуванням судді Домусчі Л.В., повний текст рішення складено 03 травня 2019 року, - 
                                        в с т а н о в и в:
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до комунального підприємства «Одесміськелектротранс» (далі КП «Одесміськелектротранс»), Одеської міської ради, треті особи без самостійних вимог: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі ПрАТ «СК «Арсенал Страхування») про відшкодування шкоди та моральних збитків, заподіяних дорожньо-транспортною пригодою та стягнення компенсації, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив зобов`язати відповідачів сплатити йому повну компенсацію на відшкодування шкоди, завданої здоров`ю та майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 30000 грн. та сплати коштів на проведення операції про зіпсування рубцю на голові та пересадку волосся у сумі 431407 грн., а також стягнути завдану моральну шкоду в сумі 300000 грн.
В обґрунтування своїх позовних вимог  ОСОБА_1 зазначив, що 02.08.2015 року, сталося дорожньо-транспортна пригода, під час якої він був пасажиром тролейбусу ЗИУ-9 інвентаризаційний №2004 (маршрут №3) КП «Одесміськелектротранс», при цьому отримав значне пошкодження та шкоду свого здоров`я, а саме: відкриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, рвано-забійні рани тім`яно-скроневої області, лобної області, правої щоки, правого плеча, підшкірний крововилив правої параорбітальної області. 06.08.2015 року був госпіталізований у нейрохірургічне відділення для лікування. В результаті лікування здоров`я родина позивача сплатила 30 000 грн. Сплату компенсації та відшкодування шкоди завданою здоров`ю та майну ОСОБА_1 внаслідок ДТП відповідачі не здійснили. Позивач зазначав, що необхідно також провести операції по ліквідації шкоди (рубцю) від травми та з пересадки волосся вартістю біля 15100 доларів США, що фактично на 03.08.2018 рік складає 431407 грн. без врахування можливих додаткових витрат.
Також позивач стверджував, що під час ДТП зазнав моральних страждань, отримує постійний психологічний жах під час проїзду в місцевому електричному транспорті. Позивач зазначав, що до ДТП був фото моделлю, та зараз йому потрібно поновити його попередній стан, окрім нових операцій, необхідні реабілітації психологічної та моральної шкоди та час, все це надає позивачу додаткових страждань морального характеру, які він оцінює в 300000 грн.
Судом до участі у справі в якості третьої особи була залучена ОСОБА_2 .
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року ОСОБА_1 у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати судове рішення, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду про те, що позивач не надав жодних належних доказів на підтвердження позовних вимог є неповним з`ясуванням обставин справи. 
У своєму відзиві представник Одеської міської ради, посилається на те, що судом винесено законне та обґрунтоване рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, судом надана належна оцінка доказам по справі, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, та підстав для його скасування доводи апеляційної скарги не містять.
В судове засідання призначене на 04 листопада 2020 року сторони не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 32-39 т. 2).
Від адвоката Зуєвої І.І., 04.11.2020 року, тобто в день розгляду справи, до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що діють карантинні обмеження з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби «СОVІD-19» (а.с. 55-56 т. 2).
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає клопотання про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.
ОСОБА_3 , представник КП «Одесміськелектротранс» з клопотанням про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не зверталася, при цьому у клопотанні про відкладення представником не були зазначені причини, які безпосередньо перешкоджають представнику взяти участь у судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції перебуває з червня 2019 року, учасники справи неодноразово були повідомлені про час і місце судових засідань, при цьому призначене судове засідання на 23 жовтня 2019 року не відбулось з поважних причин,а саме у зв`язку з находженням судді на лікарняному, також судове засідання, яке було призначено на 25 березня 2020 року не відбулось, у зв`язку з заявою адвоката Зуєвої І.І., представника КП «Одесміськелектротранс» про відкладання розгляду справи, тому справа слуханням була відкладена на 04 листопада 2020 року.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, відкладання розгляду справи за заявою адвоката Зуєвої І.І., представника КП «Одесміськелектротранс», вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до п.п. 1, 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.10.2020 року тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань (а.с. 58-59 т. 2).
Враховуючи, те, жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, а також приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (12 листопада 2020 року).
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду в частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню, за таких підстав.
Статтею 13 ЦПК України, передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позову в частині стягнення матеріальної шкоди та компенсації, виходив з того, що позивачем не надані належні докази на обґрунтування позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 02.07.2015 року о 16 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_2 керуючи тролейбусом «ЗІУ-9-М», бортовий номер НОМЕР_1 по вул. Б.Хмельницького, буд. 39 у м. Одесі не вибрала безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, не впоралась з керуванням, внаслідок чого виїхала за межі проїжджої частини та скоїла наїзд на дерево.
Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 01.10.2015 року ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення (а.с. 153 т.1).
Відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту №38/15-ДЦВ/О/1 від 13.03.2015 року було укладено страховий договір між ПрАТ «СК «Арсенал страхування». З переліку трамваїв та тролейбусів, належних до страхування вбачається тролейбус, який приймав участь у зазначеному ДТП. Згідно п. 16.3.5 страхового договору вбачається, що страховик звільняється від відповідальності по претензіях та позовах, пов`язаних із шкодою завданою життю, та здоров`ю та/або майну пасажирів, які перебувають у забезпеченому ТЗ, що спричинив ДТП (а.с. 165-168 т. 1).
Відповідно виписного епікризу №12656 виданий Військово-медичним клінічним центром вбачається, що ОСОБА_1 1996 р.н. знаходився на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділені клініки нейрохірургії і неврології з 06.08.2015по 12.05.2015 року з діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Рвано-забійні рани: тім`яно скроневої області, лобної області, правої щоки, нижньої треті правого передпліччя та правових кисті. Підшкірний крововилив правої пара орбітальної області. Стан після операції 02.08.2015 року ПХО рвано-забійних ран: правої тім`яно-скроневої області, лобної області, правої щоки правого плеча. З анамнезу вбачається, що зі слів постраждалого 02.08.2015 року приблизно о 16 годині в м. Одесі на вулиці Б. Хмельницького попав в ДТП (пасажир тролейбуса) (а.с. 7-8 т. 1).
Згідно акту судово-медичного дослідження (обстеження) №1946 від 14.09.2015 року у ОСОБА_1 були наявні наступні тілесні ушкодження: відкрита непроникаюча черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, численні забито-рванні рани волосистої частини голови, обличчя, шиї, правої верхньої та лівої ніжної кінцівок. Наявні пошкодження утворилися від дій тупих, твердих предметів, такими могли бути елементи салону тролейбуса в умовах ДТП – зіткнення з недвижною перешкодою з послідуючим випадом тіла потерпілого та його контактування з елементами дорожнього покриття, можливо 02.08.2015 року. Пошкодження не були небезпечними для життя понад 6 днів, але не більше трьох неділь, тому відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (а.с. 9 т.1).
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166 - 1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Згідно зі статтею 1187 ЦК Українишкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.
Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року, справа №6-108цс13.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди, а на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Судом вірно зазначено, що позивачем доведено факт завдання йому шкоди в результаті ДТП 02.08.2015р., протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, а відповідач не спростував і не довів відсутності своєї вини.
Також судом були взяті до уваги пояснення свідка ОСОБА_4 , батька позивача, який пояснив, що в день ДТП йому подзвонили із лікарні та повідомили про те, що його син доставлений до лікарні внаслідок ДТП та перебуває у тяжкому стані, при цьому коли він приїхав у лікарню, у зв`язку з відмовою позивача від госпіталізації ОСОБА_4 забрав сина до дому, але у зв`язку з плохим самопочуттям, через 2 дні позивач звернувся до лікарні, при цьому батько позивача зазначив, що на лікування сина нимбуло витрачено 30000 грн.
Як на доказ суми матеріальної шкоди, позивачем було надано до суду розписку його батька ОСОБА_4 від 04.09.2015р., в якій вказано про понесені витрати на лікування позивача, у зв`язку з отриманими ОСОБА_1 травмами 02.08.2015р.
Однак, судом обґрунтовано не був взятий до уваги вказаний доказ, оскільки наданарозписка є неналежним і допустимим доказом понесених витрат позивачем.
Інших доказів на підтвердження понесеної матеріальної шкоди до суду надано не було, а саме не надані чеки або квитанції про витрати на лікування, у зв`язку з чим встановити належність витрат саме на лікування позивача є неможливим, так як наданий доказ не підтверджує фактично витраченні кошти на лікування.
Крім того, суд першої інстанції, оцінюючи докази у їх сукупності, вірно зазначив, що розмір шкоди, ґрунтується на приблизному визначенні розміру збитку, в якому також не зазначено які саме втрати були сплачені.
Щодо наданого позивачем Листа від 18.07.2017 року «Israel Medical Tourism» (а.с.138-140 т.1), відповідно до якого надано розрахунок витрат для проведення операції по зменшенню шраму з або без трансплантації волосся, судом вірно зазначено, що даний доказ неможливо вважати таким, що фактично підтверджує суму завданої шкоди, оскільки має лише інформативний характер та не зрозуміло якою самою особою посвідченій, оскільки відсутній підпис та печатка.
На підставі вищевикладеного, судомна законних підставах було відмовлено позивачу у стягненні матеріальної шкоди та компенсації, оскільки позивач не довів належним чином суму спричиненої матеріальної шкоди.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що не відповідають обставинам справи висновки суду щодо ненадання позивачем в частині відшкодування шкоди жодних належних доказів на підтвердження позовних вимог, що є неповним з`ясуванням обставин справи, колегія суддів вважає безпідставними, з тих підстав, що доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами,а саме за відсутністю доказів на підтвердження понесених витрат позивачем, та за відсутністю чеків або квитанцій про витрати на лікита зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Також колегія суддів, звертає увагу, що на підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 на адресу апеляційного суду надав копії чеків та квитанцій, на підтвердження своїх позовних вимог, однак колегія суддів докази, які були подані безпосередньо до суду апеляційної інстанції не приймає до уваги, за таких підстав. 
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З матеріалів справи вбачається, що,а ні позивач ОСОБА_1 , ані його представник, адвокат Гращенко Г.Е., до суду першої інстанції докази, які були надані до суду апеляційної інстанції, не надавали, також не зазначили, з яких підстав не були наданівказані докази до суду першої інстанції.
За таких підстав, суд апеляційної інстанції докази, які не були подані до суду першої інстанції, не приймає до уваги, у зв`язку з порушенням їх подання у відповідності до норм процесуального права.
Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції зробив висновок про те, що позивачем не доведена вимога та розмір моральної шкоди, а тому вимога позову щодо відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.
Однак,колегія суддів з вказаним висновком не погоджується, виходячи з наступного.
Згідно ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка знаходиться у розділі 1, встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.
Згідно ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.
Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина`є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.
У справі «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року Європейський суд зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.
Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно п.1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків та обставин справи.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Шкода (у тому числі моральна) відшкодовується власником (володільцем) джерела підвищеної небезпеки, а не винним водієм.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц, провадження № 61-11969св18.
Колегія суддів вважає, що події ДТП  змінили нормальний, звичний для ОСОБА_1 спосіб життя, душевний стан, у зв`язку з чим йому була спричинена моральна шкода, яка виразилася у душевних стражданнях та враховуючи  глибину фізичних та душевних страждань позивача, положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України, роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.
Враховуючи викладене, оцінивши досліджені докази в їх сукупності, виходячи з підстав пред`явленого позову, обов`язку КП «Одесміськелектротранс» відшкодувати шкоду, завдану незалежно від наявності його вини, з урахуванням спричинених 
легких тілесних ушкоджень,спричинений короткочасний розлад здоров`я, недоведеності витрат на лікування, враховуючи характер і обсяг душевних страждань позивача,колегія суддів вважає, що справедливою компенсацією перенесених моральних страждань, у зв`язку зі зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки, висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди, зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення моральної шкоди, з ухваленням в цій частині нового рішення.
Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що рішення суду в частині відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню зі стягненням на користь  ОСОБА_1  моральної шкоди у розмірі 5 000 грн., що складає 1,6% від позовних вимог, з КП «Одесміськелектротранс» за розгляд справи у суді апеляційної інстанції підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15,36 грн., з урахуванням розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року в частині стягнення моральної шкоди– скасувати.
Прийняти в цій частині нову постанову.
Позов ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди – задовольнити частково.
Стягнути з комунального підприємства «Одесміськелектротранс» (код ЄДРПОУ 03328497) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
В інший частині рішення залишити без змін.
Стягнути з комунального підприємства «Одесміськелектротранс» (код ЄДРПОУ 03328497) на користь держави судовий збір у розмірі 15 гривень 36 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 12 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк