П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/2548/20	
Головуючий в 1 інстанції: Брагар В. С.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року по справі № 400/2548/20 за позовом Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фермерського господарства "МТД" про стягнення заборгованості в сумі 57 567,83 грн, – 

                                   ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2020 року Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось з адміністративним позовом про стягнення з фермерського господарства "МТД" суму заборгованості 57   567,83   грн та пені за несвоєчасну сплату штрафу в розмірі 794,50 грн.. 
В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що відповідачем всупереч ст.19 Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”    від 21.03.1991 № 875-ХІІ (далі - Закон № 875) не виконано норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідно до ст.20 вказаного Закону на відповідача покладається відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій в загальній сумі 56   773,33 грн. та пеня за несвоєчасну сплату штрафу в розмірі 794,50 грн..
Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, надав до суду першої інстанції відзив, у якому зазначив, що відповідачем протягом 2019 року подавалась звітність форми 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”, зокрема до Миколаївського обласного центру зайнятості (Первомайської міськрайонної філії). 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 25 вересня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовив в повному обсязі. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Миколаївське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- суд першої інстанції не  звернув увагу на обставини у справі, які свідчать про не вжиття відповідачем належних заходів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю та своєчасного, достовірного, в повному обсязі інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, тобто на обставини пов`язанні з невиконанням відповідачем нормативу передбаченого ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ, що є порушенням норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій;
- суд першої інстанції не дослідив, що обов`язок працевлаштування осіб із інвалідністю виник у відповідача саме  з серпня 2019 року, а не з листопада 2019 року;
- з висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2018 року справа № 806/1368/17 чітко вбачається, що у справах цієї категорії визначальним є дослідження фактів вжиття роботодавцем належних заходів щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, зокрема, своєчасне створення робочих місця для осіб з інвалідністю та своєчасне, достовірне, в повному обсязі інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, тобто вжиття роботодавцем заходів для досягнення відповідності середньооблікової чисельності працюючих осіб з інвалідністю установленим нормативам;
- посилання на постанову Верховного Суду від 15.08.2019 по справі №812/579/17.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність  її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що  відповідачем подавався до Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт форми №10-ПІ за 2019 рік, в якому відповідач зазначив, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2019 році становила 45 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність 1 особа; кількість інвалідів - штатних працівників які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19       Закону № 875       становить 2 особи, фонд оплати праці штатних працівників 2 554,8 грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника 56 773,33 грн.; сума адміністративно-господарських санкцій невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю – відсутня. 
Позивач стверджував, що згідно з наданим ним звітом форми № 10-П1 за 2019 рік норма  робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до вимог ч. 1       ст. Закону України “Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні”       становить       2 особи.       Таким чином, позивач всупереч вимогам ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні” не виконав норматив працевлаштуванні 1 особи  з інвалідністю.
У відповідності до ст.20  Закону № 875 позивачем визначено, що на відповідача покладається відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій в загальному розмірі 57 567,83грн., з яких: відповідачу нараховано адміністративно-господарські санкції в сумі 56   773,33 грн. та відповідно нарахована пеня в сумі 794,50 грн.
Вказані суми адміністративно-господарських санкцій та пені відповідачем не сплачені, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вини відповідача по невиконанню нормативу створення робочого місця для інвалідів за 2019 рік немає, в його діях відсутні порушення статей    18,    19,    20 Закону № 875-ХІІ, а роботодавець, в свою чергу, вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення за невиконання нормативу робочих місць, отже, вимога позивача про застосування адміністративно-господарських санкцій до відповідача є необґрунтованою.
Проте, з такими висновками суду не можна погодитись, з огляду на наступне.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
На підставі частини 8 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» N 875-XII від 21.03.1991 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснює перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подання ними звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом його зарахування.          
Отже, до Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» були внесені зміни, та повноваження щодо проведення перевірок стосовно виконання нормативу робочих місць було покладено на органи Держпраці.          
За правилами статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні” для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю.                              
Згідно з частиною 9 статті 19 Закону України “Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні”, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.                    
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено, що забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.                                                                                                                         
За змістом статті 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не встановлено правил, за якими підприємство було б зобов`язане самостійно здійснювати пошук осіб з інвалідністю для їх працевлаштування на своєму підприємстві.                              
На підставі частини 3 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані:                                                            
- виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством,                                                                                                     
- надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю,                                                                                          
- і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.                              
За правилами пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України “Про зайнятість населення” від 5 липня 2012 року № 5067-VI передбачено, що роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії).                                                  
Водночас, у зв`язку з прийняттям даного Закону скасовано норму щодо обов`язкової щомісячної подачі звітів про наявність вільних робочих місць.  
Крім цього, статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.
Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).
Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.
Порядок сплати адміністративно-господарських санкцій і пені до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, їх акумуляції, обліку та контролю за їх використанням, а також з урахуванням пропозицій всеукраїнських громадських організацій осіб з інвалідністю - використання цих коштів встановлюється законом.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що адміністративно-господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.
З огляду на приписи статті 238 Господарського кодексу України до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, та за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.
Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Отже, при вирішенні питання про порушення роботодавцем вимог статті 19 Закону № 875-XII слід враховувати чи роботодавцем створено робочі місця відповідно встановленого нормативу, чи проінформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць, чи вжито усіх необхідних і реальних заходів для працевлаштування на ці робочі місця осіб з інвалідністю та чи дотримано вимог чинного законодавства у правовідносинах із органами Центру зайнятості, в тому числі щодо подання звітної інформації.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до частин сьомої - дев`ятої статті 19 Закону №875-XII порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснює перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подання ними звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом його зарахування.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.                                 
Згідно з пунктом 5 Розділу І Порядку “Про затвердження форми звітності №3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)” та Порядку її подання” затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (у редакції від 07.02.2017 року), форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.                                                             
Відповідно до пункту 1.1. Інструкції щодо заповнення форми №10-ПІ (річна) “Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів”, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10 лютого 2007 року №42, форма №10-ПІ (річна)“Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів”, що заповнюється за рік, поширюється на всі підприємства, установи і організації, у тому числі підприємства громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, у яких працює за основним місцем роботи від 8 і більше осіб.           
За змістом статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.
Крім того, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» передбачений обов`язок підприємств повідомляти уповноважені органи про наявність вакансій (форма 3-ПН), за наслідками розгляду яких компетентні органи направляють на підприємство осіб з інвалідністю для працевлаштування. Звіт форми №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, де датою відкриття є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладено новий трудовий договір з найманим працівником.
Так, доказом, який свідчить про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць, та інформування органів зайнятості про наявність вільних робочих місць для інвалідів, є звіт форми № 3-ПН.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.                                         
Колегією суддів встановлено, що Миколаївський міський центр зайнятості, листом від 22.07.2020 № 06/04/1354-20, підтвердив надання відповідачем щомісячних звітів про наявність вільних робочих місць для інвалідів на посаду “підсобний робітник” за формою № 3-ПН від 15.11.2019 та 28.12.2019, однак, як вбачається із матеріалів справи особи з інвалідністю не направлялись (а.с. 30).
Так, в матеріалах справи міститься звіт форми 3-ПН (а.с. 29), який був поданий відповідачем до Миколаївського міського центра зайнятості 15.11.2019, який був отриманий особисто відповідальною особою центру зайнятості, яка приймає звітність.
Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій статті 18 Закону № 875-ХІІ.
Однак на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування.
Апеляційним судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступні обставини справи.
За інформацією ГУ ПФУ у Миколаївській області, яка була сформована відносно страхувальника (ФГ «МТД», Ідентифікаційний код 23397276) на підставі звітності підприємства про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2019 рік середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу та середньооблікова чисельність штатних працівників, яким встановлена інвалідність на підприємстві у 2019 році складала:
за січень 2019 року 55 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю, при нормативі 2 особа;
за лютий 2019 року 39 осіб, з яких 2 особи з інвалідністю, при нормативі 2 особи; за березень 2019 року 39 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю, при нормативі 2 особи; 
за квітень 2019 року 42 особи, з яких 2 особи з інвалідністю, при нормативі 2 особи; 
за травень 2019 року 42 особи, з яких 2 особи з інвалідністю, при нормативі 2 особи;
за червень 2019 року 42 особи, з яких 3 особи з інвалідністю, при нормативі 2 особи; 
за липень 2019 року 42 особи, з яких 3 особи з інвалідністю, при нормативі 2 особи; 
за серпень 2019 року 42 особи, з яких 1 особа з інвалідністю, при нормативі 2 особи (відповідно до матеріалів справи звіт форми № 3-ПН в серпні не подавався);
за вересень 2019 року 42 особи, з яких 1 особа з інвалідністю, при нормативі 2 особи (відповідно до матеріалів справи звіт форми № 3-ПН в вересні не подавався);
за жовтень 2019 року 50 осіб, з яких 1 особа з інвалідністю, при нормативі 2 особи (відповідно до матеріалів справи звіт форми № 3-ПН в жовтні не подавався)
за листопад 2019 року 50 осіб, з яких 1 особа інвалідністю, при нормативі 2 особи (відповідно до матеріалів справи звіт форми № 3-ПН був наданий лише 15.11.2019 року);
за грудень 2019 року складала 41 особа з яких 1 особа інвалідністю, при нормативі 2 особи (а.с.43-44).
Таким чином, обов`язок підприємства щодо створення нормативу робочого місця для працевлаштування інвалідів у кількості одного робочого місця виник з серпня 2019 року, а не з листопада 2019 року , оскільки саме з серпня 2019 року незайнятими особами з інвалідністю було 1 робоче місце, при нормативі 2 особи.
У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 812/579/17 міститься висновок, що обов`язок підприємства з вжиття заходів щодо створення необхідної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у визначеному частиною 1 статті 19 Закону № 875-ХІІ нормативі виникає у роботодавця з місяця де кількість штатних працівників становить чисельність при якій у роботодавця виникає попит на робочу силу, а відтак не створення робочих місць та не подання підприємством звіту форми № 3-ПН з відповідною кількістю вакансій виходячи з кількості штатних працівників саме в цьому місяці, є неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю та є порушенням норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно - господарських санкцій.
Висновки суду першої інстанції, що відповідач, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії, вжив усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленими нормативами, тобто заходів для недопущення правопорушення є передчасними, оскільки вони суперечать встановленим судом апеляційної інстанції обставинам, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.  
Так, колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач подав до Миколаївського міського центра зайнятості первинну звітність форми № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» лише 15 листопада 2019 року, якою було повідомлено про наявність робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.
Отже, з врахуванням того, що подана фермерським господарством "МТД" звітність форми № 3-ПН від 15 листопада 2019 року була первинною, тому зумовлюється висновок про те, що до листопада 2019 року у цьому Фермерському господарстві не було попиту на робочу силу, або ж про такий попит не подавалась інформація до відповідного центру зайнятості.
Однак, відповідачем не надано ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції доказів з приводу досліджуваних обставин до листопада 2019 року.
Зокрема, в матеріалах справи немає доказів того, які дії вчинялись відповідачем до листопада 2019 року з приводу виконання вимог законодавства щодо створення робочих місць відповідного нормативу для працевлаштування осіб з інвалідністю, інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць та вжиття заходів для реального працевлаштування осіб з інвалідністю.
Враховуюче вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що неналежне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць для осіб з інвалідністю, а саме несвоєчасне подання звітів за формою № 3-ПН про наявність вакансій для осіб з інвалідністю державній службі зайнятості, є порушенням вищезгаданих норм матеріального права та підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у справі № 813/3047/18 ( №К/9901/12098/19) від 16.06.2020.
Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку що в даному випадку позивачем доведено наявність складу правопорушення, а тому наявні підстави для господарсько-правової відповідальності відповідача.
Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким адміністративний позов слід задовольнити.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів – задовольнити.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2020 року по справі № 400/2548/20– скасувати, ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту – задовольнити.
Позовні вимоги Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - задовольнити.
Стягнути з фермерського господарства "МТД" на користь Миколаївського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів суму заборгованості 57   567,83   грн, з яких: адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу з працевлаштування осіб з інвалідністю в сумі 56 773,33 грн та  пеню за порушення термінів сплати адміністративно - господарських санкцій в розмірі 794,50 грн.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.          

Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Семенюк Г.В.    Домусчі С.Д.