Постанова
Іменем України 
02 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 321/1179/16-ц
провадження № 61-9314св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представник ОСОБА_4 -ОСОБА_5 ,
відповідачі: фізична особа-підприємець ОСОБА_6 , фізична особа-підприємець ОСОБА_7 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області, у складі судді Олійника М. Ю., від 27 червня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В., від 19 травня 2020 року. 
Короткий зміст позовної заяви та її обґрунтування
У вересні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 звернулися до суду з позовами до фізичної особи-підприємця  ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6 ) та фізичної особи-підприємцяОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7 ) про визнання дій неправомірними, визнання недійсними наказів про звільнення, зобов`язання змінити формулювання підстав звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони працювали у відповідачів продавцями продовольчих товарів у магазинах. 01 серпня 2016 року 
ФОП ОСОБА_6 видала накази № 12, 13 та 14 про звільнення 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з роботи на підставі 
пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. 01 серпня 2016 року 
ФОП ОСОБА_7 видав наказ № 7 про звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Позивачі вважали неправомірними дії відповідачів щодо порядку проведення інвентаризації у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», а також прийняття рішення про звільнення їх з роботи з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою звільнення позивачів слугувало виникнення в магазинах нестачі, проте належних доказів їх причетності до нестачі у роботодавця на момент звільнення не було. На думку позивачів, вони не були причетні до виникнення нестачі, тому ними не були підписані відповідні акти інвентаризації на її підтвердження. 
Також вказували, що під час їхньої роботи в магазинах мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавців. Так, вони були змушені виконували роботу, яка не мала відношення до їхніх прямих обов`язків, а саме: розвантаження товарів, опалювання та прибирання приміщень магазину і прилеглої території, а також здійснення охорони наявного товару. Позивачі вказували, що у порушення умов трудового договору та статей 74, 75, 79, 94, 106, 110 КЗпП України відповідачі не надавали їм щорічні відпустки. Крім того, ФОП ОСОБА_6 не виплачувала кошти за роботу в надурочний час та ніколи не повідомляла їх про розміри оплати праці.
У зв`язку з невиконанням відповідачами законодавства про працю та умов трудового договору позивачі особисто подали приватним підприємцям заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, проте вказані заяви були проігноровані. Фактичні обставини вказують на те, що їх було звільнено з підстав недовіри за надуманими результатами інвентаризації від 25 липня 2016 року.
Ураховуючи викладене, позивачі просили суд визнати неправомірними дії відповідачів щодо проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», скасувати накази про їхнє звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, зобов`язати відповідачів змінити формулювання підстав звільнення, вказавши причину звільнення «за власним бажанням відповідно до частини третьої 
статті 38 КЗпП України з 25 липня 2016 року», стягнути на їх користь заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також стягнути по 5 тис. грн кожному позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2017 року позовні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об`єднані в одне провадження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ ФОП  ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 12 про звільнення ОСОБА_1 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , викладених в наказі ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 12, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 14 про звільнення ОСОБА_2 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_2 , викладених в наказі ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 14, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Визнано незаконним наказ ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 13 про звільнення ОСОБА_3 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , викладених в наказі ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 13, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Визнано незаконним наказФОПОСОБА_7 від 01 серпня 2016 року № 7 про звільнення ОСОБА_4 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_4 , викладених в наказі ФОП ОСОБА_7 від 01 серпня 2016 року № 7, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 в рахунок  відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що не доведено вчинення працівниками винних дій, а сам факт виявлення нестачі матеріальних цінностей не може бути підставою для розірвання трудового договору у зв`язку із втратою довіри. У той же час під час розгляду справи не було встановлено фактів невиконання роботодавцями законодавства про працю, тому підстави для зміни формулювання причин звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України відсутні. При звільненні позивачі отримали належні їм кошти. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання неправомірними дій відповідачів щодо проведення інвентаризації, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що це не є належним способом захисту порушеного права.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
За результатами нового апеляційного перегляду справи постановою Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2020 рокуапеляційну скаргу ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 задоволено частково. Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у частині вирішення позовних вимог про зміну формулювання причин звільнення позивачів скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Змінено рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання дій неправомірними. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що при проведенні інвентаризації в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» не були дотримані всі процедури її проведення, а саме під час проведення перевірки комісією не встановлено фактичну наявність матеріальних цінностей (найменування, кількість та вартість товару) та не проведено зіставлення фактичної наявності матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку. Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що відповідачами не було надано доказів на підтвердження того, що на час проведення інвентаризації майна було встановлено, що кожним з позивачів вчинено винні дії, які давали б власнику підстави для втрати довір`я до працівників. У роботодавців були відсутні достатні підстави для винесення 01 серпня 2016 року наказів про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі пункту 2 частини першої 
статті 41 КЗпП України. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вказав, що районний суд помилково змінив не формулювання причин звільнення позивачів, а вказавши підстави, з якими роботодавці не пов`язували обставини звільнення. У той же час судом не було встановлено фактів невиконання роботодавцями законодавства про працю.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 01 липня 2020 року та від 28 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданими касаційними скаргами.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_6 просить скасувати оскаржені судові рішення у частині задоволення позовів та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі 
№ 6-100цс16, від висновку якого Верховний Суд не відступав 
(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також висновку, викладеного в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року у справі 
№ 520/2850/16-ц. Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суди попередніх інстанцій не виконали вказівки суду касаційної інстанції, викладені у постанові Верховного Суду від 27 листопад 2019 року, не надали належної правової оцінки обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам. На думку заявника, суди не врахували, що настання негативних наслідків для роботодавця не є обов`язковою умовою для звільнення працівника на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Заявник стверджує, що під час розгляду справи встановлено факт порушення позивачами правил проведення операцій з матеріальними цінностями, що було також підтверджено позивачами. Посилається на те, що вирішуючи питання про звільнення працівників роботодавцем було враховано поведінку працівників після встановлення факту недостачі матеріальних цінностей. Судом апеляційної інстанції не було надано належної правової оцінки наданим відповідачами доказам.
У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення Михайлівського районного суду Запорізької області 
від 27 червня 2017 року та постанову Запорізького апеляційного суду 
від 19 травня 2020 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також на те, що справу розглянуто за відсутності позивачів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суд апеляційної інстанції не визначився з підставою звільнення позивачів, яка має бути зазначена в наказі або трудовій книжці, що ускладнює виконання судового рішення. На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що судом не було встановлено фактів порушення роботодавцем законодавства про працю. Вказує на численні порушення відповідачами положень законодавства про працю як при прийнятті позивачів на роботу, так і при виконанні ними своїх трудових обов`язків. Зазначає, що відповідачі не укладали з позивачами договорів про повну матеріальну відповідальність та не передавали під звіт товарно-матеріальні цінності і грошові кошти.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу 
У відзиві на касаційну скаргу ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_6 просять залишити касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5  без задоволення, посилаючись на передчасність відкриття касаційного провадження за поданою касаційною скаргою, оскільки позивачем не сплачено судовий збір за подання касаційної скарги, а також не надано доказів на підтвердження повноважень представника заявника. У прохальній частині заявники просять надіслати на їхню адресу додатки до касаційної скарги, а саме квитанцію про сплату судового збору, а також документи на підтвердження повноважень представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 .
На адресу ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_6 , яка зазначена у касаційній скарзі та у відзиві, була направлена копія ухвали Верховного Суду про відкриття касаційного провадження від 28 серпня 2020 року разом із касаційною скаргою та доданими до неї документами. Зазначена кореспонденція була отримана відповідачами 10 вересня 2020 року, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення.
У відзиві на касаційну скаргу ФОП ОСОБА_7 просив суд касаційну скаргу ФОП ОСОБА_6 задовольнити, окаржені судові рішення у частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали продавцями продовольчих товарів у магазинах, які належать 
ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 , на підставі укладених між сторонами трудових договорів: від 03 серпня 2009 року № 08800900050, 
від 03 серпня 2009 року № 08800900053, від 03 серпня 2009 року 
№ 08800900052, від 03 січня 2012 року № 08801200002.
Відповідно пункту 2 трудових договорів, укладених між  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_8 : від 03 серпня 
2009 року № 08800900050, від 03 серпня 2009 року № 08800900053, 
від 03 серпня 2009 року № 08800900052, та зареєстрованих у Михайлівському районному відділу державної служби зайнятості у Запорізькій області, працівник зобов`язується виконувати роботу продавця з повною матеріальною відповідальністю.
Відповідно пункту 2 трудового договору від 03 січня 2012 року 
№ 08801200002, укладеного 30 липня 2016 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , працівник зобов`язується виконувати роботу продавця продовольчих та непродовольчих товарів.
Пунктом 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених 
ФОП ОСОБА_7 та ФОП ОСОБА_6 25 грудня 2011 року, визначено, що працівники зобов`язані нести матеріальну відповідальність за неналежне виконання роботи, допущення розтрати, нестачі та псування матеріальних цінностей, належних працедавцям. З Правилами внутрішнього трудового розпорядку позивачі були ознайомлені, про що свідчать їх підписи.
 
Згідно із заявами від 25 липня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до ФОП ОСОБА_6 та 
ФОП ОСОБА_7 з проханням звільнити їх на підставі частини третьої 
статті 38 КЗпП України.
Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 14 ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 13 ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої 
статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 12 ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_7 від 01 серпня 2016 року № 7 
ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої 
статті 41 КЗпП України.
29 липня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та 
ОСОБА_4 звернулися до ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 із заявами про видачу їм трудової книжки та довідки про середню заробітну плату і розрахункові суми, що підлягали сплаті при звільненні.
Із змісту відповідей ФОП ОСОБА_6 та ФОП ОСОБА_7 від 30 липня 2016 року слідує, що заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню частково, оскільки відсутні підстави для їх звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, крім того, за наслідками проведеної 25 липня 2016 року в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків виявлено нестачу.
За заявою ФОП ОСОБА_7 . Михайлівським ВП Василівського ВП ГУНП у Запорізькій області відкрито кримінальне провадження за статтею 191 КК України, проводиться досудове розслідування.
За результатами інвентаризації цінностей в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» складались три акти: від 18 липня 2016 року, від 19 липня 2016 року, від 25 липня 
2016 року. Від підпису у вказаних актах і надання пояснень продавці  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 та  ОСОБА_4 відмовилися.
Актом внутрішнього аудиту результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 15 листопада 2016 року за період 
з 10 квітня 2016 року по 25 липня 2016 року було виявлено помилку в зазначенні періоду і уточнено суму нестачі, що склала 99 389,73 грн.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
За змістом частин першої, шостої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
У відповідно до частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частина третя статті 38 КЗпП України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.
Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 
3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.
Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом тощо), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).
Звільнення з підстав втрати довір`я може бути визнано обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я.
Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.
Відповідно до пункту 5 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 
від 02 вересня 2014 року № 879 інвентаризація проводиться з метою забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства. Під час інвентаризації активів і зобов`язань перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан, відповідність критеріям визнання і оцінка. При цьому забезпечуються:
виявлення фактичної наявності активів та перевірка повноти відображення зобов`язань, коштів цільового фінансування, витрат майбутніх періодів;
установлення лишку або нестачі активів шляхом зіставлення фактичної їх наявності з даними бухгалтерського обліку;
виявлення активів, які частково втратили свою первісну якість та споживчу властивість, застарілих, а також матеріальних та нематеріальних активів, що не використовуються, невикористаних сум забезпечення;
виявлення активів і зобов`язань, які не відповідають критеріям визнання.
Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачами не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивачі умисно або необережно вчинили дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до кожного з них довір`я, оскільки при проведенні інвентаризації не були дотримані всі процедури її проведення, а саме під час проведення перевірки комісією не встановлено матеріальних цінностей, які були в наявності (найменування, кількість та сума товару), та не проведено зіставлення наявних матеріальних цінностей з даними бухгалтерського обліку. 
Отже висновки судів у частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними наказів про звільнення в частині формулювання причин звільнення слід визнати обґрунтованими.
За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. 
При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. 
Вирішуючи трудовий спір, суд не має права змінити формулювання причин звільнення з посиланням на підстави, з якими роботодавець не пов`язував звільнення працівника.
Суд апеляційної інстанції, врахувавши вищезазначені норми матеріального права, а також висновки, викладені у постанові Верховного Суду 
від 27 листопада 2019 року, вирішуючи спір у межах позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення, оскільки роботодавець не пов`язував обставини звільнення  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зі звільненням на підставі частини третьої 
статті 38 КЗпП України, на чому наполягали позивачі. Позивачі не просили суд поновити їх на роботі за результатами результаті розгляду їхніх вимог про визнання незаконними наказів про звільнення на підставі 
пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України, оспорюючи ці накази лише у частині формулювання причин звільнення. 
Аргумент касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про розгляд справи судом апеляційної інстанції без участі відповідачів, що є обов`язковою підставою для скасування оскарженого судового рішення, є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_4 було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, що підтверджується зворотними повідомленням про вручення поштового відправлення 
(т. 8, а. с. 139)
Посилання касаційних скарг на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах суду касаційної інстанції, не можна визнати обґрунтованими, оскільки у постановах Верховного Суду України 
від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16 та від 22 травня 2013 року у справі № 6-34цс13 встановлені інші фактичні обставини, ніж у справі, яка переглядається.
Колегія суддів відхиляє доводи ФОП ОСОБА_7 , ФОП ОСОБА_6 про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , оскільки зазначена касаційна скарга за змістом та формою відповідає вимогам 
статті 392 ЦПК України. До касаційної скарги додано квитанцію від 04 серпня 2020 року № 5671426 про сплату судового збору у розмірі 3 199 грн, а також документи на підтвердження повноважень представника.
Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться у значній мірі до переоцінки доказів у справі, що в силу статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).
Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій під час апеляційного перегляду частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у нескасованій за результатами апеляційного перегляду частині та постанову Запорізького апеляційного суду від 19 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     Є. В. Синельников
 
                                                                                                                  С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович