ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8486/20 Справа № 203/687/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М. О. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
        головуючого – Пищиди М.М.
        суддів – Ткаченко І.Ю., Каратаєвої Л.О.
        за участю секретаря судового засідання – Бондаренка В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи — ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири, -
                                В С Т А Н О В И Л А:
       У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи — ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири.
       Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 доводяться синами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
       За життя батьки були членами кооперативу та повністю сплатили внесок на квартиру АДРЕСА_1 . 
       У квітні 1984 року мати позивача померла. Позивач на час смерті матері був неповнолітнім, отже прийняв спадщину відповідно до закону. 
       Після смерті матері позивач, його брат та їх батько звернулися до нотаріуса і отримали свідоцтво про право власності на спадкове майно (зокрема, на паєнакопичення).
       Згодом батько позивача одружився на ОСОБА_2 , яка його усиновила. 
       Нещодавно позивач дізнався про те, що 2012 році його батько отримав свідоцтво про право власності, згідно з яким став одноосібним власником вказаної квартири. 
       У подальшому батько позивача склав заповіт, яким заповів усе своє майно дружині. 
       Позивач вважає вказане свідоцтво незаконним, оскільки його було видано без урахування належності йому 1/3 частини паєнакопичення. 
       Викладене стало причиною звернення позивача до суду з позовом (з урахуванням уточнень) про визнання недійсним свідоцтва про право власності батька на квартиру, визнання за ним права власності на 1/3 частину спірної квартири у порядку спадкування за законом після смерті матері (т. 1 а.с.а.с. 3 – 8, 132 – 136).
       У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом третьої особи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Т.В., Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності батька на квартиру, визнання за ним права власності на 1/3 частину спірної квартири у порядку спадкування за законом після смерті матері.
        Позов третьої особи обґрунтовано доводами, аналогічними доводам, викладеним у позові ОСОБА_1 (т. 1 а.с.а.с. 144 – 149).
       Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи – ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири відмовлено.
        ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи – приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири відмовлено (а.с.38-40, т.2).
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою. Просить рішення суду скасувати, позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.
       Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.
       Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними братами і доводяться дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , яка перебували у шлюбі (т. 1 а.с.а.с. 17, 18, 103, 104, 119).
       За життя ОСОБА_5 була членом Житлово-будівельного кооперативу №17 м. Дніпропетровська і повністю сплатила внесок за квартиру АДРЕСА_1 в сумі 3 823,56 крб. (т. 1 а.с.а.с. 120, 182, 210).
       27 листопада 1984 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_6 – відповідачка ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 209).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (т. 1 а.с. 14).
       27 березня 1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 ) звернулися до П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 115).
       Того ж дня П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули право власності, у тому числі на паєнакопичення у Житлово-будівельному кооперативі АДРЕСА_2 в сумі 3 823,56 крб. (т. 1 а.с. 121).
       Згодом ОСОБА_2 усиновила ОСОБА_1 , у зв`язку з чим до актового запису про його народження було внесено відповідні зміни (т. 1 а.с.а.с. 15, 103, 104).
       20 червня 2012 року ОСОБА_4 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, згідно з яким він набув право власності на спірну квартиру. Свідоцтво було видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі довідки ОК «ЖБК №17» від 16.05.2012 №01-05/12, рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.1999 №2091 та рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 21.10.2004 (т. 1 а.с.а.с. 20, 78, 79, 187).
        ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 13).
       28 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Т.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 19).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для їх задоволення, оскільки ОСОБА_1 реалізував своє право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , а чинний матеріальний закон не передбачає можливості повторного звернення із заявою про набуття права на спадщину після смерті одного й того ж спадкодавця (у зв`язку із зміною законодавства).
       Крім того, суд першої інстанції, як на додаткову підставу відмови у позовних вимог ОСОБА_1 , посилався на пропуск строку позовної давності.
       Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав. 
       Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
       Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
       Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Згідно із ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру.
       За змістом ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів членів ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира була надана.
       В постанові від 18 грудня 2013 року у справі № 6-138цс13 Верховний Суд Українивиклав правову позиція, в якій в тому числі зазначив, що «згідно зі ст.15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, з 1 липня 1990 року набуває право власності на цю квартиру, тому у разі його смерті після зазначеної дати спадщина відкривається на квартиру. За змістом ч.1 ст.17 Закону України «Про власність» кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів членів ЖБК та членів його сім`ї, яким ця квартира була надана. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю».
       Встановлено, що за життя ОСОБА_5 була членом Житлово-будівельного кооперативу №17 м. Дніпропетровська і повністю сплатила внесок за квартиру АДРЕСА_1 в сумі 3 823,56 крб. (т. 1 а.с.а.с. 120, 182, 210).
       Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
       Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
       Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
       Відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.
       У розумінні наведених положень позов про визнання права власності у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України, пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорювання або невизнання наявного права, а не намір набути таке право за рішенням суду.
       Відповідно до ст. 4 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” (у редакції, яка діяла станом на 31 грудня 2012 року) обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.
       Згідно ст.18 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” (у редакції, яка діяла станом на 31 грудня 2012 року) документом, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно є свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що видається: членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.
       З матеріалів справи вбачається, що 27 березня 1985 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 ) звернулися до П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 115).
       Того ж дня П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно з яким ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули право власності, у тому числі на паєнакопичення у Житлово-будівельному кооперативі АДРЕСА_2 в сумі 3 823,56 крб. (т. 1 а.с. 121).
       Враховуючи зазначене, оскільки на момент отримання батьком позивача - ОСОБА_4 свідоцтва про право власності та його реєстрації, пайові внески за квартиру АДРЕСА_3 були повністю внесені ще до 1984 року, приймаючи до уваги вищевикладене, з чого вбачається, що на момент реєстрації права власності, ОСОБА_4 був власником лише 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , а інші 1/3 належала - ОСОБА_3 та 1/3 частки квартири належала ОСОБА_1 , а відтак видача виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради свідоцтва про право власності на квартиру в цілому - ОСОБА_4 суперечить вимогам чинного законодавства та здійснено з порушенням норм законодавства. 
       Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про безпідставність позовних вимог. 
       Суд першої інстанції також помилково застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, з огляду на наступне.
       Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
       Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
       Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
       Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.
       Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не знав про вибуття частки у нерухомому майні з його володіння. Про порушення свого права ОСОБА_1 дізнався лише в 2019 році, коли звернувся до нотаріуса та подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 . Саме від нотаріуса Ткач В.Б. дізнався про наявність за батьком зареєстрованого права власності на всю квартиру АДРЕСА_1 та про отримання ним свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , видане виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради ще 20 червня 2012 року.
       Враховуючи зазначене, відсутні підстави вважати, що ним пропущений строк позовної давності.
       Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
       Суд у складі колегії суддів встановив, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, які мали правове значення для її вирішення, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішенням про задоволення позовних вимог, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія НОМЕР_1 від 20.06.2012 року та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
       Відповідно до ст.141 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 921,1 грн.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
       Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2020 року, в оскаржуваній частині — скасувати.
       Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , виконавчого комітету Дніпровської міської ради, треті особи — ОСОБА_3 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, визнання права власності на частину квартири — задовольнити.
       Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 , видане 20 червня 2012 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на ім`я ОСОБА_4 , Серія НОМЕР_1 .
       Визнати за ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_2 ) право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 .
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6 921,1 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.
       Судді: