КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                        Доповідач - Ратнікова В.М.
22-ц/824/13778/2020             
                                       П О С Т А Н О В А
 
                              І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
                 м. Київ                                                                                          Справа №753/21834/19

18 листопада 2020 року Київський апеляційний суд у складі  колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   -  Ратнікової В.М.
суддів                        -  Борисової О.В.    
                                    -  Левенця Б.Б.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року, постановлену  під головуванням судді Лужецької О.Р., про передачу на розгляд іншому суду справи за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу та моральної шкоди, -
в с т а н о в и в:
 
13 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з  позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу та моральної шкоди.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року справу № 753/21834/19 (провадження № 2/753/2465/20) за позовом   ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу та моральної шкоди - передано на розгляд за підсудністю до Немирівського районного суду Вінницької області.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, 09 жовтня 2020 року позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила скасувати ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, постановлена з порушенням норм процесуального права. 
Вважала, що на фізичних осіб-підприємців розповсюджується положення ч.2 ст.27 ЦПК України та позови до них пред`являються за їх місцем знаходженням. Офіс фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 знаходиться АДРЕСА_1 .
Зазначила, що передаючи справу за підсудністю до іншого суду, суд першої інстанції порушив її право на вибір підсудності справи, передбачене ст.28 ЦПК України. 
Вказала, що звертаючись до Дарницького районного суду м. Києва з даним позовом вона керувалася тим, що адреса виконання договору (замовлення) - АДРЕСА_2 й в іншому місці договір не міг бути виконаний через його специфіку - встановлення вікон ПВХ на лоджіях.
Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.
У відповідності до вимог статті 353, 369 ЦПК України,  апеляційна скарга на ухвалу суду про передачу справи на розгляд іншого суду, що є об`єктом апеляційного оскарження, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 13 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з  позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22 березня 2019 року між нею, як замовником, та ФОП ОСОБА_2 , виконавець, було укладено договір (індивідуальний номер замовлення СА - 01795) за яким замовник доручив, а виконавець зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за адресою АДРЕСА_2 .
На виконання п.2.2  вказаного договору нею було сплачено завдаток (аванс) 5000,00 грн.
Вказувала, що текст договору складений на користь відповідачки, порушує її права, як споживача, та суперечить вимогам законодавства.
Посилаючись на те, що вона має право відмовитися від сумнівних послуг і вимагати повернення грошових коштів, просила суд стягнути з відповідачки на її користь перерахований нею аванс в розмірі 5000,00 грн. для виконання замовлень відповідно договору від 22.03.2019 року та стягнути моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.
Передаючи справу на розгляд до Немирівського районного суду Вінницької області, суд першої інстанції посилався  на те, що як вбачається із інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, місцем проживання   ОСОБА_2 є АДРЕСА_3 , тому, виходячи із правил підсудності, встановлених ст. 27 ЦПК України, дана справа не підсудна Дарницькому районному суду м. Києва.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, так як вони  не  ґрунтується на вимогах процесуального права, з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.  
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Статтями 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.
За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене в ч.ч.1,2 ст. 27 ЦПК України, передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (стаття 28 ЦПК України) та виключна підсудність (стаття 30 ЦПК України).
У свою чергу, ч.5 ст.28 ЦПК України визначено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. 
Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Місцем проживання - є житло, яке розташоване на  території адміністративно-територіальної  одиниці,  в  якому  особа проживає постійно  або тимчасово. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи. Документи, до яких вносяться відомості про місце проживання, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист. Документ, до якого вносяться відомості про місце перебування, - довідка про звернення за захистом в Україні.
За відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» зареєстрованим місцем проживання позивачки ОСОБА_1 є: АДРЕСА_2 . Вказана адреса реєстрації місця проживання зазначена також позивачкою в позовній заяві.
Також згідно ч.8 ст. 28 ЦПК України, позови, що виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Відповідно до положень вказаної норми за місцем виконання договору можуть пред`являтися позови за наявності однієї з наступних умов: в договорі зазначене місце виконання; вимоги, заявлені на підставі договору, який можна виконувати тільки в певному місці.
В позовній заяві ОСОБА_1 посилається на порушення її прав як споживача послуг при укладенні та виконанні договору (індивідуальний номер замовлення СА - 01795) від 22 березня 2019 року, укладеного між нею, як замовником, та ФОП ОСОБА_2 , як виконавцем, за яким замовник доручив, а виконавець зобов`язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно ч. 16 ст. 28 ЦПК України позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Верховний Суд в ухвалі від 02 липня 2018 року, справа №552/9770/14-ц (провадження № 61-36739 ск18) вказав на те, що право вибору між судами, яким згідно із загальним правилом підсудності цивільних справ і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Якщо позивач при пред`явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.
Таким чином, позивачка скористалася наданим їй правом визначеним ч.ч. 5,8,16 ст. 28 ЦПК України та звернулася із позовом до суду за своїм зареєстрованим місцем проживання, як споживача, яке також є місцем виконання договору по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій.
Враховуючи вищевикладене,  колегія суддів вважає, що  позивачка, пред`являючи даний позов до Дарницького районного суду м. Києва, дотрималася вимог ч.ч.5,8 ст. 28 ЦПК України, тому висновок суду першої інстанції про непідсудність даного позову Дарницькому районному суду м. Києва з підстав недотримання вимог ч. 1 ст. 27 ЦПК України  не грунтується  на вимогах процесуального права та є помилковим.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про помилковість висновку суду першої інстанції про те, що даний спір не підсудний Дарницькому районному суду м. Києва та про передачу справи  на розгляд  до Немирівського районного суду Вінницької області.
Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Аналізуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року про передачу справи на розгляд до Немирівського районного суду Вінницької області постановлена з порушенням норм  процесуального права, а тому за правилами ст. 379 ЦПК України  підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до  Дарницького районного суду міста Києва.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381 - 382, 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 11 вересня 2020 року про передачу справи на розгляд  іншому суду скасувати.
Справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення авансового платежу та моральної шкоди направити для продовження розгляду до Дарницького районного суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім  випадків, передбачених  п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

               Головуючий:                                              Судді: