Єдиний унікальний номер 243/11763/17 
Номер провадження 22-ц/804/2586/20        

Головуючий у 1 інстанції Хаустова Т.А.                                                Єдиний унікальний номер 243/11763/17
Доповідач  Папоян В.В.                                                                                 Номер провадження 22-ц/804/2586/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Мальованого Ю.М., Тимченко О.О., 
за участю секретаря Гладуха О.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2020 року цивільну справу №243/11763/17 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Російська федерація в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції,  (головуючий у 1 інстанції суддя Хаустова Т.А., повний текст рішення складено 18 червня 2020 року), 

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної Казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну під час проведення антитерористичної операції. 
В обґрунтування позову зазначила, що 03 вересня 2014 року у період проведення антитерористичної операції внаслідок терористичного акту (артилерійського обстрілу м.Дебальцеве Донецької області) був зруйнований житловий будинок  АДРЕСА_1 , який належить їй на праві приватної власності,  що підтверджується актом обстеження житлового фонду.
Оскільки  житловий будинок, який знаходиться в районі проведення антитерористичної операції, зруйновний і непридатний для проживання, позивач з сім`єю перемістилась до м.Слов`янськ та є внутрішньо переміщеною особою.  За її заявою по факту руйнування належного позивачеві будинку відкрито кримінальне провадження №12014050150001671. Вона неодноразово зверталась до державних органів з метою отримання компенсації за пошкоджене майно проте питання не вирішено.
Тому, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, просила суд відшкодувати їй за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнування жилого будинку за адресою АДРЕСА_2 , у сумі 714792 грн шляхом стягнення з Державної казначейської служби України.
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2020 року (з урахуванням додаткового рішення того ж суду від 12 серпня 2020 року) позов було задоволено. Відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного Бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом в сумі 714792 грн шляхом стягнення з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. 
Не погодившись з зазначеним рішенням суду представник відповідача - Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, від імені якого діяло Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків), ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування доводів зазначає, що суд першої інстанції надав неправильну правову оцінку письмовим доказам, а тому дійшов помилкового висновку про доведеність факту пошкодження спірного будинку під час проведення антитерористичної операції внаслідок терористичного акту (влучення снаряду під час бойових дій). Надані позивачем акт обстеження від 25 червня 2015 року та акти пожежі від 19.09.2014 року містять суперечливу інформацію. Згідно актів про пожежу 03.09.2014 року внаслідок попадання снаряду була знищена літня кухня та 09.09.2014 року пожежа під час якої було знищено житловий будинок, виникла внаслідок підпалу будинку невстановленою особою, що суперечить висновку про знищення будинку внаслідок влучення снаряду, викладеному у акті обстеження житлового будинку від 25.06.2015 року №65. Додані до акту фото датовані 02 вересня 2015 року. Щодо наявного кримінального провадження відповідач зазначає, що процесуальних рішень у рамках даного провадження не надано, досудове слідство триває. 
Вважає, що судом не обґрунтовано, які саме дії або бездіяльність Держави в особі КМУ виходячи з його повноважень призвели до порушення права позивача на мирне володіння майном. Крім того, Кабінет Міністрів України не є належним представником Держави у цій справі та не є розпорядником бюджетних коштів, тому позовні вимоги до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів не відповідають приписам статті 170 ЦК України, статті 58 ЦПК України.
Щодо грошової компенсації апелянт зазначає, що порядок відшкодування шкоди, завданої злочином, Державою не врегульовано законодавчо. Показник опосередкованої вартості спорудження житла, який використовувався позивачем при розрахунку шкоди, не є розміром збитку і не визначає розміру причиненої шкоди постраждалому від надзвичайної ситуації чи від терористичного акту. Позивачем не було дотримано вимог ч.9 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України щодо добровільної передачі зруйнованого житла місцевій адміністрації або органам місцевого самоврядування.
Представник відповідача - Держава Україна в особі Кабінету Міністрів України, від імені якого діє Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків) в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.
Представник позивача у судовому засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.
Інші особи, які приймають участь у справі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до статті 3 та частин другої, четвертої, десятої статті 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Частиною четвертою статті 41 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на праві приватної власності належить житловий  будинок АДРЕСА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.12.2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15100763 від 03 липня 2007 року. 
03 вересня 2014 року в результаті терористичного акту під час проведення антитерористичної операції належне ОСОБА_1 нерухоме майно було знищено, що підтверджується Актом обстеження жилого фонду №65 від 25 червня 2015 року та фотознімками долученими до Акту, з яких вбачається, що будинок ОСОБА_1 повністю зруйновано. Причиною руйнування згідно зазначеного акту є пряме влучення бойового снаряду під час бойових дій в м. Дебальцеве.
За фактом руйнування будинку 08 червня 2017 року порушено кримінальне провадження № 12014050150001671 за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 258 КК України. Результатів розслідування немає.
17 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Донецької державної адміністрації із заявою про надання їй грошової компенсації за її зруйноване майно, внаслідок артилерійського обстрілу 03 вересня 2014 року за адресою: АДРЕСА_2 , у розмірі передбаченому ч.10 ст.86 Кодексу цивільного захисту України протягом 30 днів з моменту отримання цієї заяви. Також просила повідомити їй в якому порядку і кому саме вона може передати зруйноване житло.
З Акту про пожежу від 19 вересня 2014 року, складеного комісією у складі: начальник караулу ГПСИ-66, ГПСО -23, ГУ ГСЧС України в Донецькій області, старший лейтенант служби цивільного захисту Агафонов С.А., інспектор Відділу по запобіганню НС ГПСО-23, ГУ ГСЧС України в Донецькій області лейтенант служби цивільного захисту Шабанов О.Б., вбачається, що 03 вересня 2014 року, о 20 годині 30 хвилин в будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 , виникла пожежа. Джерело запалювання літньої кухні та будинку вибух в результаті падіння боєприпасу реактивної системи залпового вогню.
З Акту про пожежу від 19 вересня 2014 року, складеного комісією у складі: начальник караулу ГПСИ-66, ГПСО -23, ГУ ГСЧС України в Донецькій області, старший лейтенант служби цивільного захисту Агафонов С.А., інспектор Відділу по запобіганню НС ГПСО-23, ГУ ГСЧС України в Донецькій області лейтенант служби цивільного захисту ОСОБА_3 , вбачається, що 09 вересня 2014 року о 23 годині 30 хвилин, в будинку АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_1 , виникла пожежа в коридорі. В результаті пожежі повністю знищено житловий будинок, особисті речі, побутова техніка, меблі. Джерело запалювання - підпал будинку.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 травня 2015 року № 428-р «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085-р, «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та переліку населених пунктів що розташовані на лінії зіткнення», місто Дебальцеве Донецької області відноситься до міст, на території яких органи державної влади не здійснюють свої повноваження. 
За таких обставин, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що факт заподіяння шкоди позивачу є доведеним. Та, враховуючі обґрунтування позову, а саме: відсутність компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житла; відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту житло; нездатність держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ, позивачка має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Апеляційний суд погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами і надав їм належну оцінку.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична  або  юридична  особа  має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не  може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована, зокрема й тим, що вона не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) під час терористичного акту її майна, на яке вона, на її думку, має право згідно із законодавством України. Також позивач зазначала, що право на судовий захист їй гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України, статтями 1166 та 1177 ЦК України.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що посилання позивача, як на правову підставу позову, на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Частина 1 статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина 2 статті 19 вказаного Закону).
З огляду на зміст вказаних положень реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам нежитлової нерухомості громадян, відсутній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами.
При цьому у законодавстві України відсутня не тільки процедура виплати означеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), але й чіткі умови, необхідні для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
Крім того, відповідно до частини 8 статті 86 і частини 3 статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623.
На підставі викладеного апеляційний суд доходить висновку, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави України такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції житловий будинок.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належного позивачу на праві власності житлового будинку, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивача.
Статтею 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).
Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, але й передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини 1 статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини 3 статті 84 Кодексу цивільного захисту України).
Отже, вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставним, проте  позивач має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, як вірно зазначив суд першої інстанції.
Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції.
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням майна внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (Chiragov and Others v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).
Відсутність у законодавстві України відповідних положень щодо надання компенсації (грошової допомоги) власникові об`єкту житлової нерухомості, пошкодженого при проведенні антитерористичної операції, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за невиконання такого обов`язку на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17цс19, які відповідно до ст. 263 ЦПК України повинні враховуватись судами при виборі і застосуванні норм права.
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
При цьому правовою підставою для виплати компенсації, а не майнової чи моральної шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а невиконання державою позитивного обов`язку розробити спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 25 березня 2020 року у справі № 757/61954/16-ц та в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 243/11658/15-ц.
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідно до акту обстеження №5 від 25.06.2015 року, актів про пожежу від 19.09.2014 року житло позивача було знищено у результаті терористичного акту через пряме влучення бойового снаряду. Станом на час розгляду справи досудове розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивач була залучена потерпілою через пошкодження її будинку, тривало. За наведених обставин у позивача виникло право на отримання від Держави компенсації згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції надано неналежну оцінку наявним в матеріалах справи доказам.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Та відповідно до ч.3, 4 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. 
Поняття доказів розкрито у частині першій  статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.
За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин. 
Між тим, відповідачем по справі не надано належних, допустимих і достовірних доказів, що спростовують наведені позивачем обставини руйнування належного йому на праві власності нерухомого майна.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невідповідності дати складання актів та роздруківки світлин, оскільки вони з урахуванням обставин за яких було пошкоджено майно не мають вирішального значення. Надані акти містять інформацію щодо пошкодження нерухомого майна позивача під час проведення антитерористичної операції.
Втратою майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є не тільки фізичне знищення майна, а і позбавлення можливості  мирно володіти своїм майном, що є правовою підставою для виплати компенсації за невиконання державою свого позитивного обов`язку.
Також апеляційний суд погоджується з розміром компенсації, яку присудив суд першої інстанції, оскільки вона є оціночним поняттям та при встановленні зазначеного розміру суд першої інстанції врахував наведені позивачем докази, розмір і характер шкоди, що були заподіяні позивачеві через невиконання Державою свого обов`язку з захисту її прав, передбачених Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно апеляційної скарги відповідач зазначає, що даний розмір шкоди не відповідає ст. 1192 ЦК України щодо розміру збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, однак апеляційний суд звертає увагу на той факт, що грошові кошти, які підлягають стягненню на користь позивача, не є матеріальною шкодою у розумінні ЦК України. При цьому відповідач розміру компенсації не спростував, не навів свого розрахунку.
Загалом доводи відповідача, наведені в апеляційній скарзі, є аналогічними доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву, зводяться до переоцінки доказів та були предметом дослідження й належної оцінки судом першої інстанції.  
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду першої інстанції винесено з додержання вимог матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. 
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України залишити без задоволення.
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:                                                                                               В.В. Папоян

                                                                                                         Ю.М. Мальований 

                                                                                                          О.О. Тимченко 

Повний текст постанови складений 23 грудня 2020 року

Суддя-доповідач                                          В.В. Папоян